Справа № 260/3387/20
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2021-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 260/3387/20 пров. № А/857/8976/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Хобор Р.Б., Шинкар Т.І.,

з участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року у справі № 260/3387/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області в особі Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції у Закарпатській області, Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

суддя в 1-й інстанції Калинич Я.М.,

час ухвалення рішення 25.02.2021 року,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 11.03.2021 року,

В С Т А Н О В И В :

19 жовтня 2020 року до Закарпатського окружного адміністративного суду звернувся з позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області в особі Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції у Закарпатській області, Національної поліції України, яким просить суд

-визнати протиправним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ в Закарпатській області №189о/с від 14 вересня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 , який з 10 липня 2020 року перебуває в розпорядженні Управління МВС України в Закарпатській області за посадою заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області - начальника міліції громадської безпеки, у запас Збройний Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів);

-поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області - начальника міліції громадської безпеки з 14 вересня 2020 року.

-зобов`язати Головне управління Національної поліції в Закарпатській області розглянути кандидатуру ОСОБА_1 для зайняття посади у відповідності до пункту 9 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» у Головному управлінні Національної поліції в Закарпатській області та видати відповідний наказ з цього приводу.

-стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 вересня 2020 року до ухвалення судового рішення по справі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на виконання рішення суду, позивача поновлено на посаді заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області начальника міліції громадської безпеки з 27 травня 2015 року. Однак, наказом Управління МВС України в Закарпатській області №189о/с від 14 вересня 2020 року полковника міліції ОСОБА_1 звільнено з 14 вересня 2020 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів). Позивач вважає такий наказ протиправним, а звільнення безпідставним, проведеним без дотримання встановленої процедури та з недотриманням трудових прав, гарантій захисту особи від незаконного звільнення та гарантій соціального захисту ветеранів війни.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року у справі № 260/3387/20 в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що висновки суду першої інстанції щодо дотримання відповідачем вимог пункту 10 Розділу XI «прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про національну поліцію», а саме порядку прийняття на службу в органи поліції працівників міліції не відповідають викладеним в рішенні мотивам та суперечать обставинам справи.

Просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року у справі № 260/3387/20 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник Національної поліції України подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив вимоги наведені в апеляційній скарзі та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

29.06.2021 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, у зв`язку з перебуванням представника позивача у іншому судовому засіданні. Також, просить врахувати, що позивач 27.06.2021 по 17.07.2021 перебуватиме на санаторно-курортному лікуванні, .

При цьому, клопотання сторони про відкладення розгляду справи, у зв`язку, з перебуванням представника позивача у іншому судовому засіданні та перебуванням позивача з 27.06.2021 по 17.07.2021 на санаторно-курортному лікуванні, необхідно відхилити, оскільки відповідно до частини 2 статті 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Крім того, виходячи з положень ч. 4 ст. 196 КАС України присутність осіб, які беруть участь у справі, є не обов`язковою та судом така обов`язковою не визнавалася, а відкладення справи, призведе до необґрунтованого затягування апеляційного розгляду, коли таку може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та наданих письмових пояснень викладених у відзиві на апеляційну скаргу та апеляційній скарзі.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем свій обов`язок щодо попередження позивача про майбутнє звільнення через скорочення штатів виконано у повному обсязі, водночас запропоновано взяти участь у конкурсі на заміщення вакантних посад.

Суд дійшов висновку, що при прийнятті спірного наказу відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з огляду на що позовна вимога про визнання протиправним та скасування наказу від 14.09.2020 № 189 о/с щодо звільнення позивача є необґрунтованою, отже задоволенню не підлягає.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 01 листопада 1992 року, наказом УВС № 265 о/с від 27 листопада 1992 року, ОСОБА_1 , прийнятий на службу в органах внутрішніх справ.

28 грудня 2012 року, ОСОБА_1 , наказом МВС України № 1154 о/с, призначений на посаду заступника начальника Управління МВС України у Вінницькій області - начальника міліції громадської безпеки, звільнивши його з посади начальника Ужгородського міського відділу Управління МВС України в Закарпатській області.

22 травня 2014 року, ОСОБА_1 , призначений на посаду заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області - начальника міліції громадської безпеки, Наказ МВС України № 910 від 22.05.2014 року.

18 травня 2015 року, ОСОБА_1 наказом МВС України № 888 о/с звільнений з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із поставленням на військовий облік), згідно з частиною 3 статті 1, пунктом 8 частини 1 статті 3 Закону України «Про очищення влади» та відповідно до пункту 62 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

26 травня 2015 року, наказом Управління МВС України в Закарпатській області № 94 о/с, згідно з частиною 3 статті 1, пунктом 8 частини 1 статті 3 Закону України «Про очищення влади» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із поставленням на військовий облік) за пунктом 62 «а» полковника міліції ОСОБА_1 , заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області начальника міліції громадської безпеки, з 27 травня 2015 року.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_2 , Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міністерство юстиції України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та зобов`язання вчинити дії задоволено у повному обсязі. Зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ № 888 о/с від 18 травня 2015 року про звільнення з органів внутрішніх справ ОСОБА_1 , заступника начальника управління МВС України в Закарпатській області начальника міліції громадської безпеки; визнано протиправним та скасовано наказ Управління МВС України в Закарпатській області № 94 о/с від 26 травня 2015 року про звільнення з органів внутрішніх справ ОСОБА_1 , заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області начальника міліції громадської безпеки; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області начальника міліції громадської безпеки з 27 травня 2015 року; зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 , заборони, передбаченої частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади»; стягнуто із Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 травня 2015 року по 11 червня 2020 року в розмірі 604924,48 грн.; рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області начальника міліції громадської безпеки та стягнення із Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 10058,17 грн. звернено до негайного виконання.

Так, наказом Міністерства внутрішніх справ України №487о/с від 25 червня 2020 року, на виконання рішення суду, поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника УМВСУ в Закарпатській області начальника міліції громадської безпеки з 27 травня 2015 року.

Проте, наказом Управління МВС України в Закарпатській області №189о/с від 14 вересня 2020 року полковника міліції ОСОБА_1 звільнено з 14 вересня 2020 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів). Позивач вважає такий наказ протиправним, а звільнення безпідставним, проведеним без дотримання встановленої процедури та з недотриманням трудових прав, гарантій захисту особи від незаконного звільнення та гарантій соціального захисту ветеранів війни.

Не погоджуючись із спірним наказом про звільнення позивач звернувся до суду з даним позовом..

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Спірні відносини регулюються Законом України від 02 липня 2015 року №580-VIІI «Про Національну поліцію», який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до пункту 1 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію», останній набирає чинності через три місяці з дня наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Згідно з пунктом 8 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

У силу вимог пункту 9 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» працівнику міліції, який виявив бажання проходити службу в поліції, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону, гарантоване право бути прийнятим на службу до поліції за умови його відповідності вимогам до поліцейських та надання згоди на призначення на дану посаду, або у разі успішного проходження конкурсу.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

На підставі пункту 10 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Зазначені в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що надання згоди працівником міліції на призначення на посаду в органі поліції, неможливе без його обізнаності із переліком усіх наявних вакантних посад в даному органі.

Тобто, наданню згоди працівником міліції на призначення на посаду в органі поліції повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, а саме - ініціатива керівництва, оскільки згода особи, по своїй суті, є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком такої згоди є призначення особи на посаду у відповідності до узгодженої пропозиції.

Відповідно до підпункту «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення №114) особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, особа, попереджена про звільнення внаслідок скорочення штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу, і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва.

Така ініціатива є обов`язковою, оскільки без неї не може бути встановлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до підпункту «г» пункту 64 Положення №114.

Як видно з матеріалів справи 14.07.2020 ОСОБА_1 під розписку був попереджений про те, що його посада заступника начальника УМВС України в Закарпатській області начальника міліції громадської безпеки з 10.07.2020 підлягала скороченню 14 вересня 2020 року.

Одночасно позивачу було роз`яснено в письмовому вигляді про неможливість його використання на службі (роботі) в органах внутрішніх справ, як поновленому за рішенням суду на службі в органах внутрішніх справ колишньому працівнику міліції, який вважається таким, що проходить службу в ОВС Закарпатської області та право взяти участь у конкурсі на зайняття вакантних посад, що заміщуються поліцейськими у будь-якому органі (закладі, установі) поліції, відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», за результатами якого у разі визнання його переможцем конкурсу, приймається рішення про звільнення у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (а.с.57).

У той же час положенням спеціального законодавства, a саме нормами Закону України «Про Національну поліцію» не врегульовано процедуру звільнення в зв`язку зі скороченням штатів, та дотримання трудових гарантій такої особи, тому необхідно застосувати до спірних правовідносин окремі положення Кодексу Законів про працю (субсидіарне законодавство).

У силу вимог статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, виходячи із тлумачення вказаних норм, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які цей працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 та Верховним Судом, зокрема, у постановах від 08 травня 2019 року у справі № 806/1175/17 та від 13 лютого 2020 року у справі №810/1564/17.

Таким чином, законодавство України передбачає певну процедуру звільнення у зв`язку зі скороченням штату. Зокрема, звільнення у зв`язку із скороченням штату можливо, якщо роботодавцем вжито всіх заходів щодо переводу працівника на іншу посаду шляхом запропонування працівнику, що звільняється, всіх вакансій, на які може претендувати особа з урахуванням її фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а також у випадках, коли неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу, або коли працівник відмовився від такого переведення.

Проте, матеріали справи не містять будь-яких доказів реагування позивачем щодо запропонованих посад та доказів, які б свідчили про виявлення ним бажання (наміру) прийняти участь у конкурсі на заміщення вакантних посад державних службовців МВС України та/або конкурсі на прийняття на службу в поліцію.

У свою чергу, небажання особи брати участь у конкурсі на заміщення вакантних посад для служби у лавах Національної поліції за умови, що такий порядок вступу на службу в органах поліції передбачений нормами чинного законодавства, не може бути підставою для визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача та, відповідно, її його поновлення на посаді.

Такі правові висновки Суду відповідають правовій позиції, викладеній Верховним Судом в постанові від 28 лютого 2020 року (справа №0540/5961/18-а), від 11 червня 2020 року (справа № 821/303/17) та від 31 травня 2021 року (справа №640/13168/20).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу було роз`яснено, що інформація про проведення конкурсу на зайняття вакантних посад та про перелік відкритих ваканцій розміщена на офіційному веб-сайті НПУ.

Оскільки міліція припинила свою діяльність як правоохоронний орган України, позивач не перейшов у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації, а також не взяв участь в конкурсі на зайняття посади в органах поліції, спірним наказом його звільнено у зв`язку з неможливістю використання на службі в міліції.

Колегія суддів вважає, що відповідачем обов`язок щодо попередження позивача про майбутнє звільнення через скорочення штатів виконано у повному обсязі, водночас запропоновано вакантні посади, на які останній міг бути призначений за результатами проходження відповідного конкурсу.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача про те, що відповідачем не були запропоновані йому посади в органах Національної поліції, оскільки, відповідно до статті 1 Закону України «Про Національну поліцію», Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Повноваження Міністра внутрішніх справ України у відносинах з поліцією визначені статті 16 цього Закону, до яких вирішення питання щодо призначення осіб на посади працівників поліції не віднесено.

Згідно із переліком змін у штатах Міністерства внутрішніх справ, затверджених наказом МВС України від 06 листопада 2015 року № 1388, в Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області всі, без виключення, штатні посади скорочено.

Водночас, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області не наділене повноваженнями щодо зобов`язання іншої юридичної особи - Національної поліції - працевлаштувати працівників.

Відповідно до вимог пункту 1 статті 22 Закону України «Про Національну поліцію», безпосередньо керівник поліції приймає на службу та звільняє зі служби, призначає та звільняє з посад поліцейських відповідно до положень цього Закону.

Згідно із пунктом 9 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Проте, такий рапорт упродовж трьох місяців позивач не подав. У подальшому на законодавчому рівні визначено інший порядок прийняття на службу до поліції - виключно на конкурсній основі.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №815/70/16, від 27 лютого 2020 року у справі №826/27239/19, від 11 червня 2020 року у справі №821/303/17.

При цьому, в силу прямої вказівки Закону України «Про Національну поліцію України» після поновлення позивача на посаді на підставі судового рішення, відповідач був позбавлений можливості залишити позивача працювати на відповідній посаді в апараті МВС України або органах Національної поліції (без конкурсного відбору).

Позивач не скористався правом бути прийнятим на службу в поліцію у встановленому Законом України «Про Національну поліцію» порядку - шляхом проходження конкурсу, оскільки ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції на надано будь-яких доказів виявлення ним наміру прийняти участь у конкурсі на заміщення вакантних посад державних службовців МВС України та/або конкурсі на прийняття на службу в поліцію.

У матеріалах справи відсутні відповідні заяви позивача, які підтверджували б його наміри брати участь у конкурсі. Небажання особи брати участь у конкурсі на заміщення вакантних посад для служби у лавах Національної поліції за умови, що такий порядок вступу на службу в органах поліції передбачений нормами чинного законодавства, не може бути підставою для визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача та відповідно його поновлення на посаді.

Суд першої інстанції вірно вказав, що оскільки міліція припинила свою діяльність як правоохоронний орган України, позивач не перейшов у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації (через відсутність ініціативи керівництва), а також не взяв участь в конкурсі на зайняття посади в органах поліції, спірним наказом його звільнено у зв`язку з неможливістю використання на службі в міліції.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що при прийнятті спірного наказу відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлений законом, добросовісно та розсудливо, з урахуванням всіх обставин справи. Тому підстави для визнання його протиправними і скасування відсутні.

Оскільки позовні вимоги про поновлення позивача на посаді, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про скасування наказу про звільнення, відтак підстави для їх задоволення також відсутні.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 229, 242, 243, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року у справі № 260/3387/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Р. Б. Хобор
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 30.06.2021