Справа № 280/2152/21
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2021-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

30 червня 2021 року м. Дніпросправа № 280/2152/21

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),
суддів: Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,
розглянувши в порядку
письмового провадження
в м. Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року (головуючий суддя Сіпака А.В.) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_2 (далі Відповідач), в якому просив:

- визнати протиправною відмову Відповідача щодо нарахування та виплати Позивачу середнього заробітку за час затримки при звільненні з 06.02.2019 по день фактичної виплати, а саме по 17.12.2020;

- стягнути з Відповідача на користь Позивача середній заробіток за час затримки при звільненні з 06.02.2019 по 17.12.2020 включно у розмірі 328671,20 грн.

В обґрунтування адміністративного позову Позивач, зокрема, зазначив, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та був звільнений у відставку з 06.02.2019. На момент відрахування Позивача зі списків особового складу військової частини командування не здійснило розрахунків в повному обсязі, чим порушило вимоги пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Також на момент відрахування Позивача зі списків особового складу частини не було здійснено розрахунок за індексацію грошового забезпечення та компенсацію за невикористані додаткові відпустки. Остаточний розрахунок проведено військовою частиною лише в порядку виконання рішень суду. Позивач вважає, Відповідач на підставі положень статей 116, 117 КЗпП України має виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року адміністративний позов задоволено частково (а.с.35-39).

Визнано протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 06.02.2019 по день фактичної виплати - 17.12.2020.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні з 06.02.2019 по 17.12.2020 у розмірі 7800,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції, зокрема, зазначив, що сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні складає 328 671,20 грн. В той же час, суд врахував наступні критерії для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, а саме той факт, що Позивач з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про виплату індексації грошового забезпечення (справа № 280/2170/20) звернувся у березні 2020, тобто більш ніж 9 місяців після виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Натомість, з часу звернення до суду за захистом порушених прав до часу виконання Відповідачем рішення суду сплинуло приблизно пів року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі Позивач, із посиланням на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняте нове рішення, яким задовольнити позов.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема, тим, що Позивач вважає, що зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника є невиправданим в даному випадку та таким, що порушує чинне законодавство, що в подальшому може слугувати мотивами для допущення порушення законодавства зі сторони Відповідача. Адже грубе порушення законодавства Відповідачу дозволяється судом, тим органом який здійснює правосуддя в країні, а відповідальність за порушення законодавства може і не настати, адже суд це вважає справедливим та виправданим.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скарги, в якому, зокрема, зазначено, що Позивач пропустив строк на звернення до суду за вирішенням трудового спору, оскільки з позовом про стягнення середнього заробітку він звернувся лише у березні 2021 року.

Відповідач, також, подав апеляційну скаргу, в якій із посиланням на порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняте нове рішення, яким позовну заяву залишити без розгляду.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема, тим, що Позивач 08 грудня 2020 року отримав доплату в розмірі 4182,26 грн., тобто розрахунок був проведений 08 грудня 2020 року. До суду з адміністративним позовом Позивач звернувся 09 березня 2021 року.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено, що Позивач проходив військову службу в військовій частині НОМЕР_1 та наказом командиру військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.02.2019 №30 звільнений у відставку (у зв`язку із закінченням строку контракту).

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16.09.2020 року по справі № 280/3502/20 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію відпустки як учаснику бойових дій за період з 25.11.2015 року по 06.02.2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 06.02.2019 року.

На виконання вказаного рішення 17.12.2020 року я отримав доплату у розмірі 25 809,48 грн., що підтверджується банківською випискою за картковим рахунком за період з 01.12.2020 по 21.12.2020 року.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16.09.2020 у справі №280/2170/20, серед іншого, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 06.02.2019 індексацію грошового забезпечення.

На виконання вказаного рішення 08.12.2020 Позивач отримав доплату у розмірі 4182,26 грн., що підтверджується банківською випискою за картковим рахунком за період з 01.12.2020 по 21.12.2020 року.

22.12.2020 ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 06.02.2019 року по день фактичної виплати 17.12.2020 року.

Листом від 27.01.2021 вих. № 401 військова частина НОМЕР_1 повідомила Позивача про відсутність підстав для нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у зв`язку із тим, що положення КЗпП України не розповсюджують свою дію на військовослужбовців.

Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII ).

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частиною першою статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частини друга і третя статті 9 Закону № 2011-XII ).

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Водночас, статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 в справі № 4-рп/2012 визначено, що всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що на момент звільнення з Позивачем не було проведено остаточного розрахунку, а саме роботодавець не нарахував та не виплатив індексацію грошового забезпечення, що було предметом розгляду у справі № 280/2170/20.

07.12.2020 на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.05.2020 у справі № 280/2170/20 платіжним дорученням від 07.12.2020 № 3788 Позивачу перераховано 4182,26 грн.

Посилання Відповідача на непоширення на спірні правовідносини положень Кодексу законів про працю України є безпідставними з огляду на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а приписи трудового законодавства застосовуються в тому випадку, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Слід зауважити, що положення трудового законодавства (в тому числі й Кодексу законів про працю) не поширюються на правовідносини, що виникають при визначенні норм оплати грошового забезпечення військовослужбовців, порядку такого грошового забезпечення, оскільки такі врегульовані спеціальним законодавством. Разом із тим, спеціальне законодавство, яким визначено порядок, умови, склад, розміри грошового забезпечення військовослужбовців, не врегульовує відносини, що пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні (припинення контракту про проходження військової служби) військовослужбовців з лав Збройних Сил України, відповідальності за затримку розрахунку при такому звільненні. Відтак, в такому разі застосуванню підлягають положення Кодексу законів про працю України.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 в справі № 810/451/17 та від 26.02.2020 в справі № 821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України, як зауважила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.05.2020 в справі № 810/451/17, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові від 13.05.2020 в справі № 810/451/17 Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Підсумовуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду в постанові в справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень статей 233,116,117 КЗпП України, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 в справі № 4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Відтак, Відповідачем вчинено триваюче правопорушення, щодо не здійснення остаточного та повного розрахунку з Позивачем в частині невиплати індексації грошового забезпечення, а тому у Позивача наявне право на застосування положень статті 117 КЗпП України в частині отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку.

При цьому, період затримки в даному випадку складає з 06.02.2019 (дата звільнення) по 17.12.2020 (день фактичного розрахунку) 23 місяці.

Обчислення середнього заробітку слід проводити відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 "Про затвердження порядку обчислення середнього заробітної плати" (надалі за текстом - Порядок № 100).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки про нараховане грошове забезпечення наданої Військовою частиною НОМЕР_1 за останні два календарні місяці, що передують виключенню із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 (за грудень 2018 року склав 12984,48 грн. та за січень 2019 року склав - 17159,68 грн.), тобто за два місяці перед звільненням грошове забезпечення складає 30144,16 грн.

Отже, середньоденний розмір грошового забезпечення складає 30144,16 / 62 дні (2 місяці) = 486,20 грн.

З урахуванням вищезазначеного розрахунку середньоденного грошового забезпечення (486,20 грн.) та періоду затримки розрахунку при звільнення (з 06.02.2019 року по 16.12.2020 року (23 місяці) сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні складає = 328 671,20 грн.

Між тим, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

Необхідно враховувати критерії для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, а саме враховувати той факт, що Позивач з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про виплату індексації грошового забезпечення (справа № 280/2170/20) звернувся у березні 2020, тобто більш ніж 9 місяців після виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Натомість, з часу звернення до суду за захистом порушених прав до часу виконання відповідачем рішення суду сплинуло приблизно півроку.

Також, розмір невиплаченої індексації грошового забезпечення становив 4182,26 грн. При цьому сума заборгованості становить приблизно 1,3% від розрахункової суми середнього заробітку Позивача за час затримки її виплати при звільненні (328671,20 грн.).

Окрім того, сума заборгованості (4182,26 грн.) приблизно у 78 разів менша від визначеної суми середнього заробітку Позивача за час затримки її виплати при звільненні (328671,20 грн.).

За таких обставин справедливою, пропорційною та такою, що відповідає критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні Позивача виплат, може вважатися виплата у розмірі 7800,00 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову у даній справі прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 20 квітня 2021 року необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційних скарг спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року у справі №280/2152/21- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова