Справа № 200/1873/19-а
Суддя: Грищенко Є.І.
Дата ухвалення: 2021-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2021 р. Справа№200/1873/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Грищенка Є.І., при секретарі судового засідання Воліковій О.О.,

за участю:

представника відповідача-1 Ковальчука Д.П.,

представника відповідача -2 Степановича Д.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про стягнення недоотриманої допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом (з урахуванням уточненого позову) до Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України та ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення повного розрахунку при звільненні невиплату в день виключення зі списків частини (01.08.2018) компенсації за неотримане речове майно;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити нарахування та виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в розмірі 49 976, 22 грн.;

- зобов`язати Південне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01 серпня 2018 року по дату ухвалення рішення по справі ( з розрахунку 594,29 грн. за кожен день прострочення розрахунку).

Позовні вимоги мотивовані тим, що 26.07.1994 ОСОБА_1 був зарахований на службу до Прикордонних військ України. Згідно з наказом Голови Державної прикордонної служби України від 24.07.2018 № 682-ос ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас та наказом начальника Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 30.07.2018 № 280-ос виключено зі списків особового складу, усіх видів забезпечення з 01.08.2018. Усупереч діючому законодавству Південним регіональним управлінням протиправно не проведено своєчасно розрахунок при звільненні ОСОБА_1 з військової служби, зокрема не вжито вичерпних заходів щодо виплати в день виключення із списків частини компенсації за неотримане речове майно Одеським загоном морської охорони, на речовому забезпеченні якого перебував ОСОБА_1 . Зокрема, при виключені позивача із списків особового складу довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, була відпрацьована речовою службою Одеського загону морської охорони лише за період з квітня 2014 року до дати звільнення з військової служби, період з часу набуття ОСОБА_1 права на отримання предметів речового майна, а саме з серпня 1994 року по квітень 2014 року враховано не було. Про факт порушення ОСОБА_1 02 серпня 2018 року було подано відповідну заяву на ім`я начальника Південного регіонального управління, лист від 02.08.2018 за № М-60. Згідно листа № 723/М-60 від 31.08.2018 убачається що Південне регіонального управління володіє інформацією про речове забезпечення ОСОБА_1 в період з 1994 по 2012 рік, до переміщення його для подальшого проходження військової служби до Керченського загону морської охорони, однак ці роки не взяті до уваги при нарахуванні грошової компенсації. Південне регіональне управління зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середній заробіток за весь період затримки обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок № 100). Південне регіональне управління Державної прикордонної служби повинно було провести розрахунок з позивачем але до теперішнього часу це зроблено не було, тому позивач вважає, йому потрібно нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 01.08.2018 по дату ухвалення рішення по справі.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про стягнення недоотриманої допомоги при звільненні задоволено частково, визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення нарахування та виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно ОСОБА_1 за період проходження військової служби з часу набуття права на отримання предметів речового майна з серпня 1994 року по квітень 2014 року, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), здійснити нарахування та виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно ОСОБА_1 за період проходження військової служби з часу набуття права на отримання предметів речового майна з серпня 1994 року по квітень 2014 року. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року у справі № 200/1873/19-а за позовом ОСОБА_1 до Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про стягнення недоотриманої допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку залишено без змін.

Постановою Верхового Суду від 20 січня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2020 року скасовано в частині розгляду позовних вимог про зобов`язання відповідачів нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до Донецького окружного адміністративного суду.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 29 січня 2021 року справу прийнято до провадження, призначено підготовче засідання у справі.

16 лютого 2021 року підготовче засідання було відкладено.

01 березня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі відповідач-1). Представник відповідача-1 заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Також зазначив, що саме Одеським загоном морської охорони не проведено нарахування та не здійснено виплату позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, а тому Південне регіональне управління Державної прикордонної служби України не може нести відповідальність за такі дії Одеського загону морської охорони.

Ухвалою суду від 03 березня 2021 року відкладено підготовче засідання.

12 березня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач заперечував проти тверджень відповідача-1 щодо пропуску строку звернення до суду. Також позивач зазначив, що наказом начальника Південного регіонального управління Державної прикордонної служби його було виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів грошового забезпечення. Таким чином, саме Південним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України протиправно не проведено своєчасного розрахунку при звільненні, зокрема не вжито вичерпних заходів щодо виплати в день виключення зі списків частини компенсації за неотримане речове майно Одеським загоном морської охорони, який на той час знаходився в прямому підпорядкуванні Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України. Враховуючи наведене, просив суд задовольнити позовні вимоги в частині зобов`язання відповідачів нарахувати та виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01 серпня 2018 року по дату ухвалення рішення по справі 29 жовтня 2019 року (з розрахунку 594,29 грн. за кожен день прострочення розрахунку).

19 березня 2021 року до суду надійшли додаткові пояснення Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України. Представник відповідача-1 зазначив, що рапорт щодо отримання компенсації вартості за неотримане речове майно подано позивачем до начальника Одеського загону морської охорони. Жодного рапорту чи заяви про отримання компенсації вартості за неотримане речове майно до Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України надано не було. Зазначене свідчить про відсутність протиправних дій Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

Ухвалою суду від 23 березня 2021 року у задоволенні заяви відповідача-1 про залишення позову без розгляду відмовлено, продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, відкладено підготовче засідання.

26 березня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від Одеського загону морської охорони (далі відповідач-2, загін). Представник відповідача-2 заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що Одеський загін морської охорони не є належним відповідачем по даній справі, оскільки відповідно до «Положення про проходження громадянам України» та КЗпП України, обов`язок остаточного розрахунку при звільненні з військової служби лежить на військовій частині, де особа проходила службу. Позивач проходив службу в Південному регіональному управлінні Державної прикордонної служби України, в Загоні перебував тільки на речовому забезпеченні. Загін здійснив виплату грошової компенсації за невикористане речове майно, однак виплата була здійснена на основі рапорту позивача, а не на основі наказу начальника Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України. Також представник відповідача зауважив, що позивачем були надані невірні реквізити для нарахування компенсації. Інформація про правильні реквізити була надана 02 жовтня 2019 року.

Ухвалою суду від 21 квітня 2021 року підготовче засідання було відкладено.

Ухвалою суду від 13 травня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

03 червня 2021 року у судовому засіданні було оголошено перерву до 09 червня 2021 року.

Позивач про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, до суду не з`явився.

Представники відповідачів заперечували проти задоволення позовних вимог, надали пояснення аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 , громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серії НОМЕР_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 . Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Судом встановлено, що наказом Начальника Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 30 липня 2018 року № 280 виключено зі списків особового складу управління та знято з усіх видів забезпечення капітана 1 рангу ОСОБА_1 , начальника відділу морської охорони штабу, звільненого в запас Збройних Сил України наказом Голови Державної прикордонної служби України від 24 липня 2018 року № 682-ос за статтею 26 частиною 5 пунктом 2 підпунктом «а» ( у зв`язку із закінченням строку контракту) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з правом носіння військової форми одягу.

30 липня 2018 року позивач надав рапорт командиру Одеського загону морської охорони у якому просив нарахувати грошову компенсацію за недоотримане речове майно за період проходження військової служби в офіцерському званні з 01.08.1994 по 01.08.2018, у зв`язку із звільненням його з лав Державної прикордонної служби України.

Відповідно до довідки № 285 від 31.07.2018 про вартість речового майна, що належить до видачі, позивачу належить речове майно на загальну суму грошової компенсації 8329,37 грн. за період з квітня 2014 року по 01.08.2018.

Не погодившись з вказаною довідкою № 285, ОСОБА_1 звернувся до начальника Південного регіонального управління із заявою від 02.08.2019, в якій зазначив, що при нарахуванні вартості речового майна йому не було враховано компенсацію за період проходження служби з 1994 року по 2014 рік, просив здійснити перевірку правильності нарахування компенсації та дорахування її згідно діючого законодавства.

Листом начальника Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 31.08.2018 за № 723/М-60, ОСОБА_1 повідомлено, що розрахунок грошової компенсації нараховувався на підставі наявності в Одеському загоні морської охорони речового атестату № 40 від 06.08.2015, оформленного Маріупольськім загоном морської охорони (військова частина НОМЕР_5 ) на видані йому предмети речового майна та арматурної картки обліку виданих предметів речового майна під час проходження служби з серпня 2015 року до дати звільнення з військової служби. Сума нарахування склала 8329,37 грн. Також зазначено, що під час з`ясування питань правильності оформлення розрахунку грошової компенсації за недоотримане речове майно, отримано інформацію про наявність в Донецькому прикордонному загоні речового атестату № 121 при переміщені для подальшого проходження військової служби до Керченського загону морської охорони м. Керч у жовтні 2012 року, що дає можливість взяти до обліку даний документ та направити для отримання роз`яснення в Адміністрації державної прикордонної служби України про порядок нарахування грошової копенсації Одеським загоном морської охорони за неотримане речове майно.

Згідно з додатком до наказу командира Одеського загону морської охорони від 25.01.2019 № 32-ос про виплату грошової компенсації, ОСОБА_1 розраховано для виплати грошової компенсації за неотримане речове майно 8329,37 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991 (далі Закон № 2011-ХІІ ) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Статтею 1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті другої Закону № 2011-ХІІ ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частини четвертої статті 9 Закону № 2011-ХІІ, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно з частиною першою статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ, речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178).

Пунктами 2, 3 Порядку № 178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

У відповідності до абзаців першого та третього пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до пунктів 10, 12 розділу І Інструкції про порядок речового забезпечення військовослужбовців та працівників Державної служби України в мирний час та особовий період, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.10.2016 № 1132, речове майно особистого користування військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом, видається в їхню власність. За неотримане згідно із встановленими нормами речового забезпечення речове майно їм виплачується грошова компенсація у порядку, визначеному чинним законодавством України. Нарахування грошової компенсації військовослужбовцям під час їхнього звільнення з військової служби в запас, відставку або загибелі (смерті), за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно здійснюється пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби. У разі пошкодження (знищення) речового майна особистого користування під час виконання обов`язків військової служби не з вини військовослужбовця йому видається нове майно. Видача нового майна взамін пошкодженого (знищеного), строк носіння якого не закінчився, здійснюється на строк носіння, встановлений нормою речового забезпечення для виданого предмета, та обліковується з місяця, в якому він був фактично пошкоджений (знищений).

Відповідно до приписів статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Таким чином, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України, а тому застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Вказані висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Аналогічна правова позиція міститься також в постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.

Як вже зазначалось раніше, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач 30 липня 2018 року надав рапорт командиру Одеського загону морської охорони у якому просив нарахувати грошову компенсацію за недоотримане речове майно за період проходження військової служби в офіцерському званні з 01.08.1994 по 01.08.2018, у зв`язку із звільненням його з лав Державної прикордонної служби України та надав інформацію щодо банківських реквізитів.

Згідно з додатком до наказу командира Одеського загону морської охорони від 25.01.2019 № 32-ос про виплату грошової компенсації, ОСОБА_1 розраховано для виплати грошової компенсації за неотримане речове майно 8329,37 грн. Зазначена сума грошової компенсації була розрахована за період з квітня 2014 року до дати звільнення позивача з військової служби.

Відповідно до листа Одеського загону морської охорони від 13 вересня 2019 року у зв`язку з поверненням Державною казначейською службою України платіжних документів без перерахунку відповідної суми грошових коштів з підстав зміни платіжних реквізитів одержувача та у зв`язку з відсутністю номеру карткового рахунку, позивачу запропоновано надати дійсні банківські реквізити. Вказаний лист був отриманий позивачем 21 вересня 2019 року.

На запит щодо надання інформації відносно діючих банківських реквізитів, позивач відповів листом від 23 вересня 2019 року, який був отриманий відповідачем-2 02 жовтня 2019 року та надав довідку з банківськими реквізитами.

Відповідно до платіжного доручення №1454 від 07 жовтня 2019 року позивачу було виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 8204,43 грн. Виплату проведено 08 жовтня 2019 року.

Таким чином, час затримки розрахунку становить 295 днів (з 02 серпня 2018 року по 07 жовтня 2019 року включно).

Судом встановлено та підтверджено відповідачем-2, що у березні 2020 року позивачу було нараховано до виплати компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 13160,64 грн. за період з серпня 1994 року по березень 2014 року включно.

Зазначена сума була виплачена позивачу 25 березня 2020 року, що підтверджується платіжним дорученням від 24 березня 2020 року № 302.

Таким чином, час затримки розрахунку при звільненні становить 411 днів (з 02 серпня 2018 року по 24 березня 2020 року включно).

Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців Збройних сил України стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за неотримане речове майно не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 розмір грошового забезпечення позивача за останні два календарні місяці перед звільненням червень-липень 2018 року становить 36 803,50 грн. Таким чином, для обчислення середнього заробітку з 02 серпня 2018 року (наступний день після звільнення), необхідно застосовувати показник 603,34 грн. (36 803,50 / 61 день).

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 247 972,74 грн. (603,34 грн. * 411).

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на наступне.

Загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат складав 273 293,15 грн., з яких грошове забезпечення 251 928,08 грн. (92,2 %) та 21 365,07 грн. (7,8% ) компенсація за неотримане речове майно.

Отже, виходячи з принципу пропорційності, та керуючись ст. 9 КАС України суд вважає, що належним та достатнім способом захисту порушеного права позивача буде стягнення на його користь 19 341, 87 грн. (7,8% від 247 972,74 грн. розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні).

Вирішуючи питання щодо відповідача, на якого покладається обов`язок проведення виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає, що рішенням суду у справі №200/1873/19-а, яке набрало законної сили, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити нарахування та виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно ОСОБА_1 за період проходження військової служби з часу набуття права на отримання предметів речового майна з серпня 1994 року по квітень 2014 року.

Вказаним рішенням також встановлено, що ОСОБА_1 перебував на речовому забезпеченні ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), рапорт про виплату компенсації за неотримане речове майно було подано саме на ім`я начальника Одеського загону морської охорони.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, відповідно до платіжних доручень №1454 від 07 жовтня 2019 року та № 302 від 24 березня 2020 року виплата компенсації за неотримане речове майно була проведена саме Військовою частиною НОМЕР_1 (Одеський загін морської охорони).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідальність за несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні покладається саме на Одеський загін морської охорони, а тому суд вважає за необхідне змінити спосіб захисту порушеного права позивача шляхом стягнення Одеського загону морської охорони суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 19 341,87 грн.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

За таких обставин, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 139, 243 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про стягнення недоотриманої допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 19 341,87 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Вступну та резолютивну частини рішення прийнято, складено та підписано в нарадчій кімнаті 09 червня 2021 року.

Повний текст рішення складено 18 червня 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Апеляційна скарга згідно положень статті 297 КАС України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя Є.І. Грищенко