Справа № 640/5571/21
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2021-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2021 року м. Київ № 640/5571/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., розглянувши за правилами спрощеного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі по тексту - відповідач), адреса: 04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, в якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити ОСОБА_1 призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, як потерпілій від аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 14 липня 2020 року.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона є потерпілою особою від Чорнобильської катастрофи, категорія 3 та постійно проживала на території зони гарантованого добровільного відселення на день аварії, а саме, з 26 квітня 1986 року по 01 грудня 1987 року та 02 грудня 1987 року по 29 березня 1989 року.

Після досягнення віку, визначеного статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з врахування зменшення 6 років (3 роки згідно пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та 3 роки проживання), 14 липня 2020 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про призначення їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку.

Не отримавши відповідь, представником позивача було направлено адвокатський запит, у відповідь на який управління листом від 11 лютого 2021 року №2600-0202-8/22581, до якого було долучено відповідь на заяву позивача від 23 липня 2020 року, відмовило у призначенні пенсії останній зі зниженням віку, з підстав відсутності документів, які підтверджують факти постійного проживання або постійної роботи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років.

З такою бездіяльністю, яка полягає у відмові в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, позивач не погоджується, вважає, що в неї наявне право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 6 років, що підтверджується посвідченням особи, яка є потерпілою від Чорнобильської катастрофи, що стало підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що відповідно до наданих позивачем до заяви документів про стаж, загальний трудовий стаж складає 28 років 7 місяців 12 днів, не враховано до стажу та потребує уточнення період роботи з 19 серпня 1986 року по 30 січня 1987 року. Крім того, представник відповідача зазначив, що відповідно до наданих довідок загальний період перебування на території зони гарантованого добровільного відселення становить 2 роки 11 місяців 4 дні, що, на переконання представника відповідача, не дає права на зниження пенсійного віку, оскільки станом на 01 січня 1993 року позивач не проживала або не відпрацювала у цій зоні не менше 3 років, у зв`язку з чим позивача листом від 23 липня 2020 року №2600-0314-8/101962 про відмову у призначенні їй пенсії.

На підставі викладеного представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 березня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є особою, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 18 травня 1995 року (Т.1, арк. 12).

Матеріалами справи підтверджується, що позивач 14 липня 2020 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку як потерпілій від аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Листом від 23 липня 2020 року №2600-0314-8/101962 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило позивача про відсутність правових підставі для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують, які підтверджують факт постійного проживання або праці у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років. Загальний період перебування у цій зоні, як зазначено у листі, становить 2 роки 11 місяців 4 дні (Т.1, арк. 33-34).

Аналогічний зміст містить відповідь Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 11 лютого 2021 року №2600-0202-8/22581 на адвокатський запит (Т.1, арк. 31-32).

Вважаючи, що єдиним документом, що підтверджує факт перебування (проживання) позивача у зоні гарантованого добровільного відселення, є посвідчення серії НОМЕР_1 , видане 18 травня 1995 року Рівненською обласною радою, позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у призначенні їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, що стало підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 1 статті 9 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 №1058-ІV (далі по тексту - Закон України від 09 липня 2003 року №1058-ІV), який набрав чинності 01 січня 2004 року, передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-ІV.

Згідно частини 1 статті 26 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-ІV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

Згідно з пункту 13 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України від 09 липня 2003 року №1058-ІV, у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до законів України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та цього Закону, призначається одна пенсія за її вибором. Порядок фінансування цих пенсій встановлюється відповідними законами.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.

Частиною 3 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 №796-XII (далі по тексту - Закон України від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ) прямо передбачено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Системний аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що призначення та виплата пенсій особам, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, провадиться, у разі вибору цих осіб, згідно з нормами Закону України від 09 липня 2003 року №1058-ІV і з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом України від 28 лютого 1991 року №796-XII. Іншими словами, норми спеціального закону в даному випадку застосовуються субсидіарно із нормами загального закону, доповнюють і конкретизують їх.

Згідно зі статтею 49 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-XII, пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а)державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Статтею 55 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-XII, визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.

Абзацом 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Відповідно до частини 2 статті 55 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-XII, пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року.

Отже, для застосування початкової величини зниження пенсійного віку та, відповідно призначення особі, яка постійно проживала або постійно проживає чи постійно працювала або постійно працює у зоні гарантованого добровільного відселення, є обов`язкове виконання наступної умови: постійне проживання або постійна робота у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Як встановлено судом, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Новосілки Маневицького району Волинської області, зареєстроване місце проживання - з 5 квітня 1989 року по 19 жовтня 2004 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , з 29 жовтня 2007 року - за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 (Т.1, арк. 9-11).

Згідно з наявною в матеріалах справи копією довідки №2547 від 01 грудня 1993 року, виданої Маневицькою районною державною адміністрацією Волинської області ОСОБА_1 постійно проживала на території зони гарантованого добровільного відселення на день аварії у селі Новосілки по 01 грудня 1987 року (Т.1, арк. 13).

Відповідно до довідки Комарівської сільської ради Маневицького району Волинської області №562 від 03 липня 2020 року, ОСОБА_1 постійно проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_5 з 1985 року по 01 грудня 1987 року, яке згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року №106 відноситься до зони гарантованого (добровільного) відселення (Т.1, арк. 14).

Як вбачається з копії довідки №533 від 03 липня 2020 року, виданої Будківською сільською радою Маневицького району Волинської області, ОСОБА_1 постійно проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_6 з 02 грудня 1987 року по 29 березня 1989 року, яке згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року №106 відноситься до зони гарантованого (добровільного) відселення (Т.1, арк. 15).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів УРСР від 23 липня 1991 року №106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР» Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи», села Новосілки та Рудка Маневицького району Волинської області віднесені до зони гарантованого добровільного відселення (3 зона).

Отже, станом на 01 січня 1993 року позивач прожила у зоні гарантованого добровільного відселення 2 роки 11 місяців 4 дні.

Оскільки основна умова, що визначає право позивача на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-XII - факт постійного проживання або постійної роботи у зазначеній зоні з моменту аварії станом на 01 січня 1993 року - три роки, відсутня, відповідачем правомірно відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку.

Як підтверджується матеріалами справи, станом на 31 липня 1986 року позивач в зоні посиленого радіологічного контролю не проживала та не працювала, а тому не має права на початкову величину зниження пенсійного віку на 3 роки.

Вказана позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 29 січня 2020 року у справі №572/245/17.

Враховуючи наведене, станом на момент звернення позивача до відповідача із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку та станом на момент прийняття відповідачем рішення про відмову у задоволенні такої заяви, позивач права на призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ не набула.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірності не розгляду заяви позивача, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для часткового задоволення позову.

Зважаючи, що у задоволенні позову позивача, відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя К.Ю. Гарник