Справа № 380/2243/20
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2021-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/2243/20 пров. № А/857/6963/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,

з участю секретаря судового засідання Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року у справі № 380/2243/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Первинна професійна спілка "Правозахисники країни" про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

суддя в 1-й інстанції Кухар Н. А.,

час ухвалення рішення 18.02.2021 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 01.03.2021 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача - Головного управління Національної поліції у Львівській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ ГУНП у Львівській області № 47 о/с від 17 лютого 2020 року «По особовому складу»; поновити її на посаді старшого юрисконсульта СПЗ ГУНП у Львівській області з 18 лютого 2020 року; стягнути з ГУНП у Львівській області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 лютого 2020 року без урахування податків та зборів.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області № 47 о/с від 17 лютого 2020 року «По особовому складу». Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого юрисконсульта сектору правового забезпечення Головного управління Національної поліції у Львівській області з 18 лютого 2020 року. Стягнуто з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 190 080,31 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу без урахування податків, зборів та обов`язкових платежів. Рішення суду в частині поновленні на посаді та стягнення заробітку за один місяць в розмірі 16 056,10 грн. допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте без врахування фактичних обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що НП України 05 листопада 2019 року було прийнято наказ № 1126 «Про затвердження переліку змін у штатах Національної поліції». Зазначає, що 12 грудня 2019 року телефонним дзвінком усно повідомлено позивача про скорочення всіх посад в секторі правового забезпечення та запрошено з`явитися в управління кадрового забезпечення ГУНП для подальшого вирішення питання щодо працевлаштування, про що було складено акт. Вказує, що після завершення лікування в ДУ «Територіальному медичному об`єднанні МВС України у Львівській області» Прокопик І. О. 16 грудня 2019 року була попереджена про зміни в штатах Головного управління Національної поліції у Львівській області на підставі Наказу НПУ від 05 листопада 2019 року № 1126. Стверджує, що позивачу було запропоновано вакантні посади, однак остання відмовилася від них, про що було складено акт від 16 грудня 2019 року. В подальшому відповідачем повторно було запропоновано позивачу вакантні посади. Також зазначає, що професійні спілки мають право, а не обов`язок вносити пропозиції пов`язаних з вивільненням працівників. Крім того, вказує, що позивач не є членом профспілки Львівської обласної організації професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України. Щодо розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу вказує, що виплата грошового забезпечення поліцейському за час вимушеного прогулу регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» та наказом МВС України від 06 квітня 2016 року № 260, яким затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання. Вказує, що Порядок № 260 від 06 квітня 2016 року є спеціальним для вирішення даних спірних правовідносин та грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місця їх служби. З урахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач скористалася правом подання відзиву на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що наказом Національної поліції України № 1126 від 05 листопада 2019 було здійснено організаційно штатні зміни, відповідно до яких сектор правового забезпечення ГУНП у Львівській області реорганізовано у відділ правового забезпечення ГУНП у Львівській області. Відповідно до цього наказу було ліквідовано 5 посад поліцейських та 1 посада державного службовця та введено 7 посад державних службовців. Вказує, що 5 посад на момент згаданих заходів по реорганізації структури із сектору у відділ не були вакантними, на них проходили службу 4 поліцейських та 1 державний службовець. Також зазначає, що відповідачем було запропоновано позивачу вакантні посади, від яких позивач відмовилася 16 грудня 2019 року, що зафіксовано в акті № 5128 та станом на 17 січня 2020 року перебувала на лікарняному. На думку позивача, внаслідок реорганізації у новоствореному підрозділі скорочено штати, однак чисельність штатних посад у новому підрозділі не зменшилась, а навпаки збільшилася на 1 одиницю. При цьому будь яких змін у функціях підрозділу під час реорганізації сектору у відділ не відбулось, посада на якій позивач проходила службу фактично лише змінила назву з посади «Старший юрисконсульт» на посаду «провідний спеціаліст». Стверджує, що їй не було запропоновано жодної вакантної посади у відділі правового забезпечення ГУНП у Львівській області, хоча на момент звільнення у новоствореному підрозділі було 3 вакантні посади. Звертає увагу на те, що з 16 грудня 2019 року до моменту звільнення їй не запропоновано всі наявні вакантні посаді в ГУ НП у Львівській області та його структурних підрозділах, які є рівнозначними чи нижчими, хоча кількість таких посад становила понад 400 штатних одиниць. Не ознайомлювали її із наявними вакантними посадами, які є вищими та на які вона могла б претендувати у разі успішного проходження атестації. Крім того, зазначає, що її безперервний стаж на момент звільнення становить більше 11 років. До Дисциплінарної відповідальності за час проходження служби в ОВС України та Національної поліції України за період з 2008 року по теперішній час не притягалася. Водночас, неодноразово заохочувалася, що підтверджується записами в трудовій книжці. Також погоджується з висновками суду першої інстанції щодо проведення розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З урахуванням наведеного просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідача (апелянта) Булаш З. В. в судовому засіданні підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач ОСОБА_1 та її представник Золотухін О. О. в судовому засіданні не погодилися з доводами апеляційної скарги відповідача, і вважають, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просять залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Третя особа у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності третьої особи за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Головного управління Національної поліції у Львівській області № 597 о/с від 24 вересня 2018 року «По особовому складу» було призначено капітана поліції ОСОБА_1 на посаду старшого юрисконсульта сектору правового забезпечення ГУНП у порядку переведення.

Наказом Національної поліції України № 1126 від 05 листопада 2019 року «Про затвердження переліку змін у штатах Національної поліції» затверджено Перелік змін у штатах Національної поліції.

16 грудня 2019 року капітану поліції ОСОБА_1 старшому юрисконсульту сектору правового забезпечення Головного управління Національної поліції у Львівській області було вручено попередження про зміни в штатах Національній поліції, можливе звільнення. Дане попередження про зміни в штатах Національній поліції було винесено на підставі наказу Національної поліції України від 05 листопада 2019 року № 1126 «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції України». Позивач з цим попередженням ознайомилася 16 грудня 2019 року та в розписці зазначила, що вакантні посади їй не пропонувались.

Одночасно позивачу було запропоновано наступні посади, а саме: слідчий слідчого відділу Галицького ВП ГУНП; старший слідчий слідчого відділу Личаківського ВП ГУНП; старший слідчий слідчого відділу Дрогобицького ВП ГУНП, від яких позивач відмовилася, що підтверджується актом від 16 грудня 2019 року.

З акту від 17 січня 2020 року вбачається, що позивачу було запропоновано наступні посади, а саме: дільничний офіцер поліції відділу превенції Залізничного ВП НУН у Львівській області; інспектор сектору превенції Личаківського ВП ГУНП у Львівській області; старший дільничний офіцер поліції сектору превенції Стрийського ВП ГУНП у Львівській області; старший інспектор черговий СППП №4 Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області; старший інспектор з ювенальної превенції сектору превенції Старосамбірського ВП Самбірського ВП ГУНП у Львівській області (на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_2 ). В акті було вказано, що позивач від запропонованих посад відмовилася.

Наказом № 47 о/с від 17 лютого 2020 року Головного управління Національної поліції у Львівській області "По особовому складу " звільнено капітана поліції ОСОБА_1 старшого юрисконсульта сектору правового забезпечення ГУПН з 17 лютого 2020 року відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» зі служби в поліції за пунктом 4 частини 1 статті 77 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Вважаючи протиправним наказ про своє звільнення, позивач звернулася в суд з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача не була дотримана процедура звільнення, доказів надання пропозицій позивачу щодо інших вакантних посад з наданням терміну для визначення і подання відповідного рапорту про призначення із запропонованою посадою не надано, позивачу не були запропоновані всі вакантні посади, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків. Отже, суд вважав, що звільнення є неправомірним, а тому позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування спірного наказу підлягають задоволенню з підстав не дотримання процедури звільнення передбаченої ч.3 ст.68 Закону України «Про Національну поліцію». Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд вважав, що сума, яка підлягає стягненню на користь позивача, становить 190 080,31 грн. Таку суму визначено відповідно до Порядку № 260 від 06 квітня 2016 року.

Даючи правову оцінку вказаним висновкам суду першої інстанції, колегія суддів вказує на наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII.

Відповідно до статті 68 Закону України "Про Національну поліцію" у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

Ч.5 ст.68 Закону України «Про Національну поліцію» передбачає, що переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства.

За загальним правилом, під час вирішення адміністративних спорів пов`язаних з проходженням публічної служби, пріоритетними є норми спеціальних законів, у цьому випадку Закону України "Про Національну поліцію". Але, у випадках не врегульованих спеціальним законодавством, підлягає застосуванню трудове законодавство.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст.58 Закону України "Про Національну поліцію" призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов`язків.

Згідно з п.5 ч.10 ст.62 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський у повному обсязі користується гарантіями соціального та правового захисту, передбаченими цим Законом та іншими актами законодавства.

Таким чином, гарантії захисту від незаконного звільнення розповсюджуються у тому числі і на поліцейських.

Ч.1 ст.42 Кодексу законів про працю України передбачає, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно з ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

У разі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший або при його перепрофілюванні звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями тощо. Саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів цієї юридичної особи до і після її реорганізації.

Звільнення ж зі служби в поліції відповідно до п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) не вимагає наявності лише одного рапорту про звільнення поліцейського як єдиної та виключної підстави припинення його служби. У такому випадку необхідний наявний та обґрунтований факт скорочення штатів чи проведення реорганізації в органі поліції.

Як вбачається з матеріалів справи, Національною поліцією України прийнято наказ від 05 листопада 2019 року № 1126 «Про затвердження переліку змін у штатах Національної поліції». Відповідно до переліку до вище вказаного наказу створено Відділ правового забезпечення і введено посади державної служби.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу двічі пропонувались вакантні посади, а саме 16 грудня 2019 року посади: слідчий слідчого відділу Галицького ВП ГУНП; старший слідчий слідчого відділу Личаківського ВП ГУНП; старший слідчий слідчого відділу Дрогобицького ВП ГУНП, від яких позивач відмовилася та 17 січня 2020 року посади: дільничний офіцер поліції відділу превенції Залізничного ВП НУН у Львівській області; інспектор сектору превенції Личаківського ВП ГУНП у Львівській області; старший дільничний офіцер поліції сектору превенції Стрийського ВП ГУНП у Львівській області; старший інспектор черговий СППП №4 Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області; старший інспектор з ювенальної превенції сектору превенції Старосамбірського ВП Самбірського ВП ГУНП у Львівській області (на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_2 ), від яких позивач також відмовилась.

Разом з тим, при вирішенні справи колегія суддів виходить з того, що відповідач належними доказами не підтвердив відсутність вакансій в системі органів МВС України.

Як вбачається із матеріалів справи, суд першої інстанції витребовував у відповідача інформацію щодо наявності вакантних посад станом на 04 листопада 2019 року, 16 грудня 2019 року та 17 лютого 2020 року.

Так, зі Звітів про добір та рух кадрів в Національній поліції України по Головному управлінню НП у Львівській області вбачається, що станом на 01 грудня 2019 року було 449 вакантних посад середнього складу поліції, а саме: 307 у органі досудового розслідування, 48 у кримінальні поліції, 52 у патрульній поліції, превентивній діяльності, 13 в поліції особливого призначення, 29 в інших структурах; станом на 01 січня 2020 року було 438 вакантних посад середнього складу поліції, а саме: 307 у органі досудового розслідування, 236 у дізнанні, 55 у кримінальні поліції, 44 у патрульній поліції, превентивній діяльності, 13 в поліції особливого призначення, 14 в інших структурах; станом на 01 лютого 2020 року було 328 вакантних посад середнього складу поліції, а саме: 201 у органі досудового розслідування, 166 у дізнанні, 53 у кримінальні поліції, 41 у патрульній поліції, превентивній діяльності, 11 в поліції особливого призначення, 22 в інших структурах.

Матеріалами справи стверджується і не заперечується відповідачем, що жодної іншої посади з наведених вище, крім запропонованих, відповідачем не пропонувалось, від жодної іншої посади позивач не відмовлялася. Доказів відмови позивача від інших посад в будь-якому органі (закладі, установі) поліції, відповідачем надано не було.

Колегія суддів зауважує, що необхідність здійснення відповідачем пропозиції усіх інших вакантних посад з врахуванням вищевказаних критеріїв випливає з системного аналізу приписів статті 68 Закону України "Про Національну поліцію". Так, приписами ч.3 ст.68 цього Закону гарантована можливість працевлаштування поліцейського в будь-якому органі (закладі, установі) поліції, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, у разі скорочення його посади. Необхідним елементом щодо призначення поліцейського на іншу посаду є його згода.

Пропозиція усіх наявних вакантних посад є невід`ємним атрибутом належного дотримання процедури звільнення поліцейського з причин скорочення штату чи у разі реорганізації, в якій визначальними критеріями є досвід роботи, освітній рівень, стан здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, враховуючи гарантований конституційний принцип захисту від незаконного звільнення, правильно зазначив, що покликання органу поліції на відсутність можливості працевлаштування поліцейського на іншій посаді в органі повинно бути підтверджено належними доказами.

Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що при звільненні позивача не була дотримана процедура звільнення, доказів надання пропозицій позивачу щодо інших вакантних посад з наданням терміну для визначення і подання відповідного рапорту про призначення із запропонованою посадою не надано, позивачу не були запропоновані всі вакантні посади, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків.

Отже, враховуючи неправомірність звільнення позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання протиправним та скасування спірного наказу з підстав не дотримання процедури звільнення передбаченої ч.3 ст.68 Закону України «Про Національну поліцію» та поновлення позивача на посаді.

Щодо виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то колегія суддів вказує на наступне.

Питання про виплату грошового забезпечення поліцейських регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції».

Пунктом 2 Постанови № 988 визначено, що виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Наказом МВС України від 06 квітня 2016 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 29 квітня 2016 року за № 669/28799, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання.

Відповідно до пункту 6 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260, поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Пункт 9 розділу І Порядку № 260 передбачає, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Згідно з довідкою Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління НП у Львівській області про доходи ОСОБА_1 за період з 01 січня 2020 року по 17 лютого 2020 року та довідки про доходи за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року грошове забезпечення ОСОБА_1 за два останні місяці роботи, що передували звільненню, становить 32 112,13 грн. (грудень 2020 р. - 19 292,32 грн., січень 2021 року 12 819,81 грн. ). Середньоденне грошове забезпечення позивача складає 517,93 грн. з розрахунку: (32112,13 грн./62 дні). Період вимушеного прогулу позивача тривав з 18 лютого 2020 року по 18 лютого 2021 року 367 календарних днів.

Таким чином, як правильно зазначено судом першої інстанції, заробітна плата за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню на користь позивача, становить 190 080,31 грн. (517,93 грн. х 367 к.днів).

Крім того, відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2019 року у справі №2340/3023/18, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Також, колегія суддів вважає, що відповідно до положень п.п.2, 3 ч.1 ст.371 КАС України суд першої інстанції правильно допустив до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді позивача та стягнення заробітку за один місяць.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року у справі № 380/2243/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 30 червня 2021 року.