Справа № 319/571/21
Суддя: Валігурський Г. Ю.
Дата ухвалення: 2021-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КУЙБИШЕВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 319/571/21
Провадження №2-а/319/11/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2021 року смт Більмак

Куйбишевський районний суд Запорізької області в складі головуючого судді Валігурського Г.Ю.

при секретарі судового засідання Костенко А.В.

представника позивача Приходька А.А.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Більмак адміністративну справу за адміністративним позовом Більмацького районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області до ОСОБА_1 про примусове видворення за межі України,

в с т а н о в и в:

До суду надійшов вказаний позов, яким позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить примусово видворити за межі України громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , із забороною подальшого в`їзду в Україну строком на п`ять років.

Позов обґрунтований тим, що 21.08.2019 виявлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебуває на території України без наявних законних підстав та документів, які б надавали право перебування його в Україні. За проживання без документів на право проживання в Україні відповідач постановою від 30.08.2018 притягувався до адміністративною відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП. В подальшому Більмацьким РС УДМС України в Запорізькій області було прийнято рішення від 23.03.2019 про примусове повернення відповідача за межі України і останній був зобов`язаний самостійно покинути територію України в строк до 20.04.2019.

Однак в установлений строк відповідач самостійно територію України не покинув без поважних причин, що відповідно до ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» є підставою для його примусового видворення та заборони в`їзду в Україну протягом п`яти років. За вказаних обставин позивач просить позов задовольнити та допустити негайне виконання рішення суду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити повністю.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов визнав частково та пояснив, що він є громадянином Російської Федерації де проживав з 1990 року. Прибув в Україну в червні 2011 року. Проживає у с. Смирнове з дружиною без реєстрації шлюбу та з неповнолітніми дітьми. Просить не забороняти в`їзд в України.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI від 22.09.2011 (далі Закон).

Статтею 4 цього Закону визначені підстави законного перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Відповідно до ст. 9 Закону строк перебування іноземців в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Так, згідно п/п 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України

від 15 лютого 2012 р. № 150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в`їзду з держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Порядком обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду», затвердженим наказом МВС України № 884 від 20.07.2015, встановлено, що громадяни держав з безвізовим порядком в`їзду можуть тимчасово перебувати на території України не більш ніж 90 днів протягом 180 днів, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 26 Закону іноземець може бути примусово повернутий в країну походження або третю країну, якщо його дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, ….. з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення.

Іноземець зобов`язаний самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення, який не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 30 Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції ……може на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця, якщо він не виконав в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший в`їзд в Україну строком на п`ять років.

Згідно з ст. 31 Закону іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового видворення іноземців за межі території України визначені ст.ст. 268-272, 288 КАС України.

Згідно з ч. 1 ст. 288 КАСУ позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції ….. про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Російської Федерації, його особа посвідчується національним паспортом 45 10 212145, виданим 03.06.2009.

Відповідач пояснив, що в`їхав на територію України з території Російської Федерації у червні 2011 року, отже мав право перебувати на території України 90 днів, тобто не довше ніж до кінця вересня 2011 року.

Постановою Більмацького РС УДМС України в Запорізькій області ПН МЗП № 137812 від 30.08.2018 ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП (порушення правил перебування на території України) у вигляді штрафу в розмірі 1700,00 грн.

23.03.2019 Більмацьким РС УДМС України в Запорізькій області прийнято рішення про примусове повернення відповідача за межі України із зобов`язанням його покинути територію України в строк до 20.04.2019.

Копію вказаного рішення відповідач отримав особисто 23.03.2019.

Зі змісту наведеної норми статті 30 Закону встановлено, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Тому, підстави, які дають позивачу право на пред`явлення позовних вимог щодо видворення виникають після невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення з України.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2020 року у справі № 552/7752/19.

З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд вважає заявлений позов частково обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню.

В даному випадку суд виходить з того, що відповідач, який є громадянином Російської Федерації і прибув в Україну у червні 2011 року, після закінчення передбаченого законодавством строку законного перебування на території України 90 днів, тобто після 01.10.2011 перебуває на території України незаконно, з заявою про продовження строку перебування на території України в установленому порядку не звертався, посвідчення на постійне чи тимчасове проживання в Україні в установленому порядку не отримував.

Жодних обставин, передбачених ст. 4 Закону, які б свідчили про законність його перебування на території України, відповідач не повідомив і вони судом не встановлені.

При цьому, після прийняття уповноваженим державним органом рішення про примусове повернення за межі України, згідно з яким відповідач зобов`язаний був самостійно покинути територію України в строк до 20.04.2019, він це рішення протягом тривалого часу добровільно не виконав, поважних причин цьому не зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону є підставою для примусового видворення відповідача з території України із забороною подальшого в`їзду в Україну строком на п`ять років.

Судом не встановлено жодних обставин, які б згідно з ст. 31 вказаного Закону унеможливлювали примусове видворення відповідача з території України, зокрема, становили для нього реальну загрозу його життю, свободі або здоров`ю чи призвели до інших негативних наслідків.

Враховуючи тривалість незаконного перебування відповідача на території України, його обізнаність про необхідність виїхати з України, відсутність відомостей про наявність постійних законних джерел доходу, суд вважає, що поведінка відповідача фактично свідчить про свідоме умисне невиконання ним обов`язку самостійно виїхати з України, що є підставою для застосування до нього процедури, визначеної ст. 30 Закону.

Таким чином, позов Більмацького РС УДМС України в Запорізькій області в частині примусового видворення відповідача за межі України слід задовольнити.

Вирішуючи позовні вимоги в частині позовних вимог про заборону відповідачу в`їзду в Україну протягом п`яти років, суд виходить з наступного.

Підставність задоволення цієї вимоги має бути пов`язана з необхідністю застосування позивачем даного заходу крізь призму статті 13 Закону.

Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 13 квітня 2021 року у справі № 211/1113/18.

Приписи статті 13 Закону установлюють підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, відповідно до частини першої якої в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду - виїзду.

Статтею 33 Конституції України закріплено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з Протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб (пункти 1-3 статті 2).

Згідно з пунктом 18 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25 червня 2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в`їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". При цьому необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в`їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в`їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

При прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені у статті 13 Закону.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18 червня 2020 року у справі № 758/13408/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 806/1200/18 та від 28 листопада 2019 року у справі № 755/2810/19.

Матеріали справи не містять доказів щодо необхідності та підставності застосування відносно позивача заборони подальшого в`їзду в Україну на строк 5 років.

Порушений відповідачем законодавчо визначений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів у вигляді примусового повернення у країну походження, та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування на вказане правопорушення, без необхідності заборони в`їзду в Україну терміном на п`ять років (постанова Верховного Суду від 23 липня 2020 року по справі №755/5410/18 (адміністративне провадження №К/9901/54881/18).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 802/294/17-а, від 18.07.2019 у справі № 229/176/17, від 03.10.2019 № 808/1183/16 від 11.02.2020 у справі №806/1200/18, від 09.09.2020 у справі №368/1152/17.

За таких обставин суд вважає необхідним у задоволенні позовних вимог в частині заборони відповідачу в`їзду в Україну строком на п`ять років відмовити.

На підставі п. 3 ч. 2 ст. 371 КАСУ суд за заявою позивача вважає необхідним допустити рішення суду до негайного виконання.

Керуючись ст.ст. 2, 268-272, 288, 371 КАС України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI від 22.09.2011р, суд

у х в а л и в:

Адміністративний позов Більмацького районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області до ОСОБА_1 про примусове видворення за межі України задовольнити частково.

Примусово видворити за межі України громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення суду допустити до негайного виконання.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Куйбишевський районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Оскарження рішення не зупиняє його негайного виконання.

Суддя Г.Ю. Валігурський