Справа № 640/5258/21
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2021-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2021 року м. Київ № 640/5258/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., розглянувши у письмовому провадження адміністративну справу за позовом:

Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві

Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про визнання протиправними та скасування постанов

ВСТАНОВИВ :

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі по тексту - відповідач), адреса: 02002, місто Київ, вулиця Євгена Сверстюка, будинок 15, в якій позивач, з урахуванням позовної заяви в новій редакції, просить

- визнати протиправною та скасувати постанову №62197594 від 29 грудня 2020 року Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення витрат виконавчого провадження з ОСОБА_1 на користь держави у сумі 400,00 грн;

- визнати протиправною та скасувати постанову №62197594 від 15 січня 2021 року Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення збору з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на користь держави у сумі 12 000,00 грн, стягнення штрафу з ОСОБА_1 на користь держави в сумі 3400,00 грн;

- визнати протиправною та скасувати постанову №62197594 від 28 грудня 2020 року Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення штрафу з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на користь держави у сумі 1700,00 грн;

- визнати протиправною та скасувати постанову №641666369 від 15 січня 2021 року Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про арешт коштів боржника.

В обгрунтування позовних вимог позивач послався на те, що рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/9628/19 від 19 листопада 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25 лютого 2020 року, зобовёязано позивача звільнити паркувальний майданчик за адресою: АДРЕСА_4 в межах ІІІ територіальної зони паркування міста Києва.

На підставі виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва 17 березня 2020 року видано наказ №910/9628/19.

В подальшому, Дніпровським районним відділом державної виконавчої у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження №62197594.

13 січня 2021 року державним виконавцем здійснено виконавчі дії щодо виконання вказаного вище рішення та 15 січня 2021 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, відповідно до якого рішення суду не виконано та державним виконавцем направлено повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення до органу досудового розслідування.

Проте, як зазначає позивач, на момент відкриття виконавчого провадження та проведення виконавчих дій, він виконав рішення суду добровільно та звільнив паркувальний майданчик.

На теперішній час позивачу стало відомо, що на час проведення виконавчих дій вказаний паркувальний майданчик орендується Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 на підставі договору №10-5/6 від 23 червня 2010 року.

Крім того, позивач зазначає й про те, що державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника до виявлення таких коштів на конкретних розрахункових рахунках боржника, що перешкоджає здійсненню позивачем господарської діяльності.

Позивач не погоджується з оскаржуваними постановами, вважає їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, що стало підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що 02 червня 2020 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №62197594 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 19 листопада 2019 року №910/9628/19, копію якої направлено на адресу сторін виконавчого провадження.

15 жовтня 2020 року, 21 жовтня 2020 року, 13 листопада 2020 року та 28 грудня 2020 року державним виконавцем на адресу позивача, як боржника виконавчого провадження, направлялись вимоги державного виконавця щодо проведення виконавчих дій рекомендованим листом (ТТН 256).

13 січня 2021 року державним виконавцем здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_4, де встановлено, що рішення суду боржником не виконано, останній при проведенні виконавчих дій присутнім не був, про що складено відповідний акт.

15 січня 2021 року державним виконавцем, керуючись пунктом 11 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, копію якої направлено разом з оригіналом виконавчого документа до органу, що його видав та сторонам - для відома.

Крім того, представник відповідача у відзиві на позовну послався на те, що документи щодо експлуатації паркувального майданчика за вказаною вище адресою до відділу не надходили.

Постанови про стягнення штрафів, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження виведені в окреме виконавче провадження (ВП №64166369, ВП №64166963, ВП №64167164, ВП №64167026) та 15 січня 2021 року у цих виконавчих провадженнях винесено постанови про відкриття виконавчого провадження.

15 січня 2021 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника.

На переконання представника відповідача, позивач не погоджується з постановою про арешт коштів, у зв`язку з тим, що вони обліковуються на рахунках зі спеціальним режимом використання та здійснення виплат заробітної плати.

У зв`язку з вищевикладеним, посилаючись на положення Закону України «Про виконавче провадження», представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Не погоджуючись з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, представник позивача у відповіді на відзив на позовну заяву послалась на те, що доводи представника відповідача щодо відсутності позивача на паркувальному майданчику 13 січня 2021 року лише підтверджують твердження останнього щодо добровільного виконання ним рішення суду та звільнення цього паркувального майданчика. Також, представник позивача послалась на аналогічні обставини тим, що викладені у позовній заяві, а також на те, що позивач не обгрунтовує свої позовні вимоги в частині визнання протиправною та скасування постанови про арешт коштів боржника не тим, що арешт коштів боржника є незаконним, у зв`язку із арештом рахунку зі спеціальним режимом використання та здійснення заробітної плати, а тим, що державним виконавцем винесено цю постанову до виявлення грошових коштів на рахунках позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 березня 2021 року позовна заява залишена без руху та позивачу наданий строк для усунення виявлених судом недоліків шляхом подання до суду

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 березня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання, витребувано виконавче провадження №62197594 та виконавче провадження №641666369.

В судове засідання 12 травня 2021 року представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити, надавши суду аналогічні пояснення тим, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча і був належним чином повідомлений про дату, час та місце його проведення

З урахуванням викладеного та зважаючи на згоду представника позивача, неявку представника відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду справи, достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи, у судовому засіданні 12 травня 2021 року судом прийнято рішення про розгляд на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з наданої суду копії матеріалів виконавчого провадження №62197594, Господарським судом міста Києва 17 березня 2020 року видано наказ №910/9628/19 про зобов`язання Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 звільнити паркувальний майданчик за адресою: АДРЕСА_4 в межах ІІІ територіальної зони паркування міста Києва.

27 травня 2020 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтранспарксервіс» звернулось до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) з заявою про примусове виконання вказаного вище наказу Господарського суду міста Києва.

02 червня 2020 року головним державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №62197594 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 17 березня 2020 року №910/9628/19 про зобов`язання Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 звільнити паркувальний майданчик за адресою: АДРЕСА_4 в межах ІІІ територіальної зони паркування міста Києва, у пункті 2 резолютивної частини вказаної постанови зазначено, що боржника необхідно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

Суд зазначає, що в наданих суду копіях виконавчого провадження №62197594 наявна копія супровідного листа про направлення позивача копії вказаної постанови про відкриття виконавчого провадження, проте, відсутні докази щодо отримання її останнім, як і відсутні докази того, що ця копія взагалі була направлена позивачу, як стверджує представник відповідача у відзиві на позовну заяву.

Більш того, у матеріалах виконавчої провадження №62197594 наявні вимоги державного виконавця від 15 жовтня 2020 року та від 21 жовтня 2020 року, в яких зазначено про дату та час проведення виконавчих дій щодо зобов`язання Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 звільнити паркувальний майданчик за адресою: АДРЕСА_4 в межах ІІІ територіальної зони паркування міста Києва.

27 жовтня 2020 року державним виконавцем складено акт, відповідно до якого виходом державного виконавця за вказаною вище адресою встановлено не виконання Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 рішення суду.

13 листопада 2020 року державним виконавцем видано вимогу про призначення виконавчих дій щодо виконання рішення суду на 19 листопада 2020 року.

28 грудня 2020 року державним виконавцем прийнято постанову про залучення для примусового виконання рішення суду комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради 13 січня 2021 року.

28 грудня 2020 року державним виконавцем видано вимогу, відповідно до якої проведення виконавчих дій з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 17 березня 2020 року призначено на 13 січня 2021 року.

Також, в матеріалах виконавчого провадження наявна копія фіскального чека про направлення вказаної вимоги на адресу Комунального підприємства «Київтранспарксервіс», проте, відсутні докази про її направлення позивачу.

13 січня 2021 року державним виконавцем складено акт, відповідно до якого виходом державного виконавця за вказаною вище адресою встановлено не виконання Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 рішення суду, також з акта вбачається, що під час виходу державного виконавця до проведення виконавчих дій були залучені поняті та вихід відбувався у присутності представника стягувача, представник боржника був відсутній.

15 січня 2021 року державним виконавцем прийнято постанови:

1) про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 12 000,00 грн за примусове виконання рішення немайнового характеру;

2) про накладення на Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 штрафу у розмірі 3400,00 грн за невиконання рішення суду немайнового характеру;

3) про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 11 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з невиконанням фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 рішення суду.

Як вбачається з наданої суду копії виконавчого провадження №64166369, 28 грудня 2020 року державним виконавцем в рамках виконавчого провадження №62197594 винесено постанову про накладення штрафу на Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 у розмірі 1700,00 грн за невиконання рішення суду немайнового характеру.

Постановою державного виконавця від 15 січня 2021 року відкрито виконавче провадження №641166369 про примусове виконання постанови державного виконавця про накладення штрафу від 28 грудня 2020 року.

Постановою державного виконавця від 15 січня 2021 року з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 стягнуто розмір мінімальних витрат виконавчого провадження 400,00 грн.

Також, 15 січня 2021 року державним виконавцем в межах виконавчого провадження №64166369 прийнято постанову про арешт коштів боржника - Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , відповідно до якої накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів - 19100,00 грн.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії матеріалів виконавчого провадження №64166963, 29 грудня 2020 року державним виконавцем в рамках виконавчого провадження №62197594 прийнято постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, відповідно до якої з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 стягнуто 400,00 грн розміру витрат виконавчого провадження.

15 січня 2021 року державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №64166963 про примусове виконання постанови державного виконавця про розмір мінімальних витрат від 29 грудня 2020 року №62197594.

15 січня 2021 року державним виконавцем також прийнято постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №64166963, відповідно до якої з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 стягнуто 400,00 грн розміру витрат виконавчого провадження.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії матеріалів виконавчого провадження №64167164, 15 січня 2021 року державним виконавцем в рамках виконавчого провадження №62197594 прийнято постанову про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 12000,00 грн.

15 січня 2021 року державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №64167164 про примусове виконання постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 15 січня 2021 року №62197594.

15 січня 2021 року державним виконавцем також прийнято постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №64167164, відповідно до якої з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 стягнуто 400,00 грн розміру витрат виконавчого провадження.

Відповідно до копії матеріалів виконавчого провадження №64167026, 15 січня 2021 року державним виконавцем в рамках виконавчого провадження №62197594 прийнято постанову про накладення штрафу на Фізичну особи - підприємця ОСОБА_1 у розмірі 3400,00 грн за невиконання рішення суду.

15 січня 2021 року державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №64167026 про примусове виконання постанови державного виконавця про накладення штрафу у розмірі 3400,00 грн від 15 січня 2021 року №62197594.

15 січня 2021 року державним виконавцем також прийнято постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №64167026, відповідно до якої з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 стягнуто 400,00 грн розміру витрат виконавчого провадження.

Суд зазначає, що матеріали вказаних вище виконавчих проваджень не містять в собі доказів направлення жодної копії постанови або вимоги державного виконавця, винесених державним виконавцем, на адресу позивача, як і відсутні докази того, що позивачем ці процесуальні документи були отримані.

Позивач не погоджується з постановами державного виконавця

1) №62197594 від 29 грудня 2020 року про стягнення витрат виконавчого провадження у сумі 400,00 грн,

2) №62197594 від 15 січня 2021 року про стягнення виконавчого збору у сумі 12 000,00 грн,

3) №62197594 від 15 січня 2021 року про стягнення штрафу в сумі 3400,00 грн,

4) №62197594 від 28 грудня 2020 року про стягнення штрафу у сумі 1700,00 грн

5) №64166369 від 15 січня 2021 року про арешт коштів боржника,

вважаючи, що рішення суду ним виконано добровільно, державним виконавцем не встановлено існування рахунків у позивача перед накладенням арешту на кошти, тому вказані постанови є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, що стало підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Правовідносини, що виникли між сторонами у справі регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі по тексту - Закон України від 02 червня 2016 року №1404-VIII)

В силу статей 1,5 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі по тексту - Закон України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII).

Законом України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3).

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною) (частина 6 статті 26 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII).

Відповідно до частин 1, 3 статті 27 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» установлено мінімальну заробітну плату з 01 січня 2021 року - 6000,00 грн.

Частиною 9 статті 27 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону. Виконавчий збір не стягується із сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені) та недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі їх списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України" та пунктом 9-15 розділу VIII Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Так, позивач наполягає на тому, що ним рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/9628/19 виконано добровільно та звільнено паркувальний майданчик, вказані обставини він обгрунтовує тим, що цей паркувальний майданчик перебуває в експлуатації іншої особи.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 23 червня 2010 року між Комунальним підприємством «Дніпро-парксервіс» Дніпровської районної у місті Києві ради та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 укладено договір №10-5/6, відповідно до умов якого останній взяв в експлуатацію у оператора та зобов`язався здійснити організацію місць платного паркування, відстою та зберігання транспортних засобів на паркувальному майданчику, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (пункт 1.1. договору), строк дії договору відповідно до пункту 5.3. обумовлений сторонами до 31 грудня 2025 року.

Відповідно до копії акта приймання в експлуатацію паркувальних майданчиків до вказаного договору від 23 червня 2010 року, оператор передав, а Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 прийняв в експлуатацію паркувальний майданчик, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.

23 червня 2020 року між сторонами вказаного вище договору підписано також протокол узгодження договірної ціни та кількості паркувальних місць, відповідно до якого така кількість складає 15 штук.

В свою чергу, зі змісту рішення Господарського суду міста Києва від 19 листопада 2019 року у справі №910/9628/19, яке набрало законної сили на підставі постанови Північного апеляційного господарського суду від 25 лютого 2020 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/85936770, https://reyestr.court.gov.ua/Review/87862763) вбачається, що судом було встановлено, що 29 жовтня 2015 року між Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено Договір №ДНП-201-10/08 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування, відповідно до умов якого, сторона-1 надає за плату стороні-2 право на організацію та експлуатацію 15 (п`ятнадцять) місць для платного паркування транспортних засобів, а також 2 (два) спеціальних місця для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: АДРЕСА_3 , в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва (фіксовані місця для паркування), а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркуваня їхнього автотранспорту (п.1.1 Договору).

При цьому, згідно відповіді Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на адвокатський запит від 20 лютого 2021 року, останній здійснює експлуатацію паркувального майданчика за адресою: АДРЕСА_4 в межах ІІІ територіальної зони паркування міста Києва. 13 січня 2021 року під час проведення державним виконавцем виконавчих дій був присутній представник Фізичною особи - підприємця ОСОБА_2 , який надав державному виконавцю копію договору №10-5/6 від 23 червня 2010 року та акта приймання в експлуатацію паркувальних майданчиків до договору відповідно.

Також, в матеріалах справи наявні копії квитанцій про оплату послуг Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 за січень та лютий 2021 року.

Зважаючи на той факт, що умовами укладеного з Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 договору не визначено конкретної територіальної зони паркування за адресою: АДРЕСА_3 , а умовами договору, укладеного з позивачем, така зона була визначена, суд не приймає до уваги твердження позивача щодо того, що саме Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 здійснюється експлуатація паркувального майданчика за вказаною адресою в межах ІІІ територіальної зони паркування міста Києва.

При цьому, слід наголосити, що фізична особа - підприємець ОСОБА_2 , своєю відповіддю на адвокатський запит підтверджує факт експлуатації ним саме ІІІ територіальної зони паркування міста Києва за вказаною адресою, проте, не зазначає, коли саме він почав її експлуатувати, також в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо того, що позивач, починаючи з червня 2020 року повідомляв Комунальне підприємство «Київпастранс» або державного виконавця щодо звільнення паркувального майданчика добровільно, хоча наполягає на цьому на теперішній час.

Суд зауважує, що законодавець пов`язує стягнення виконавчого збору безпосередньо з відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого документа, оскільки стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

За таких підстав, оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлено, що позивач до відкриття виконавчого провадження №62197594, тобто до 02 червня 2020 року, добровільно виконав рішення Господарського суду міста Києва та звільнив паркувальний майданчик за адресою: місто Київ, вулиця І. Миколайчука, 3-а - 3/1 (Серафимовича, 3-а - 3/1) в межах ІІІ територіальної зони паркування міста Києва до 02 червня 2020 року, суд дійшов висновку про правомірність винесення державним виконавцем постанови №62197594 від 15 січня 2021 року про стягнення з позивача виконавчого збору у сумі 12 000,00 грн.

Крім того, пунктами 1, 16 частини 3 статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 63 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостої статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню,- протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Статтею 75 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII передбачено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника-фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб-200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу-300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Зі змісту цих норм витікає, що за процедурою виконання виконавчого документу немайнового характеру виконавець, за наслідками перевірки стану його виконання у випадку встановлення його невиконання у передбачені законом строки, накладає стягнення у вигляді штрафу, а у випадку повторного невиконання - штрафу у подвійному розмірі.

Так, з матеріалів справи вбачається, що державний виконавець 27 жовтня 2020 року та 13 січня 2021 року виходив за місцем розташування паркувального майданчика в межах ІІІ територіальної зони паркування міста Києва за адресою: місто Київ, вулиця І. Миколайчука, 3а - 3/1, за результатом проведення цих виконавчих дій було встановлено невиконання рішення суду позивачем.

Обгрунтовуючи протиправність постанов про накладення штрафу позивач стверджує про добровільне виконання рішення суду, натомість, матеріали не містять таких доказів, зокрема, доказів того, що останнім будь-яким чином, до 02 червня 2020 року (дата відкриття виконавчого провадження) включно та в подальшому було повідомлено про таке добровільне виконання або державного виконавця, або стягувача за виконавчим провадженням, що, відповідно, спростовує твердження позивача в частині добровільного виконання рішення суду.

Аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом обставин свідчить про необгрунтованість позовних вимог позивача в частині визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця про накладення штрафу від 28 грудня 2020 року та від 15 січня 2021 року.

Стосовно позовних вимог в частині визнання протиправною та скасування постанови №62197594 від 29 грудня 2020 року про стягнення витрат виконавчого провадження у сумі 400,00 грн, суд виходить з наступного.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 42 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 2 Розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.

Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про:

відкриття виконавчого провадження;

стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується);

стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується);

стягнення витрат виконавчого провадження;

закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувану).

Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження:

виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари);

пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).

Згідно з Розділом І Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2830/5 до витрат виконавчого провадження належать, зокрема, витрати на виготовлення документів виконавчого провадження (папір; копіювання, друк документів; канцтовари), пересилання документів виконавчого провадження (конверти; знаки поштової оплати (марки); послуги маркувальної машини; послуги поштового зв`язку), плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження.

З матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем було винесено постанову про стягнення витрат виконавчого провадження від 29 грудня 2020 року у розмірі 400,00 грн.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що вказані витрати не були понесені державним виконавцем, більш того, будь-яких підстав, з яких позивач не погоджується з вказаною постановою, він не зазначив, тобто не довів суду протиправності оскаржуваної постанови державного виконавця про стягнення витрат виконавчого провадження, що дозволяє суду дійти висновку про необгрунтованість позовних вимог в цій частині.

Стосовно позовних вимог в частині визнання протиправною та скасування постанови №64166369 від 15 січня 2021 року про арешт коштів боржника, суд виходить з наступного.

Так, як вже було зазначено судом, 15 січня 2021 року державним виконавцем винесено постанову в рамках виконавчого провадження №64166369 про арешт коштів боржника, в якій зазначено, що при примусовому виконанні постанови Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) №62197594 від 29 грудня 2020 року про стягнення витрат виконавчого провадження з ОСОБА_1 на користь держави в сумі 400,00 грн, постанови Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) №62197594 від 15 січня 2021 року про стягнення збору з ФОП ОСОБА_1 на користь держави в сумі 12000,00 грн, постанови №62197594 від 15 січня 2021 року Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення штрафу з ОСОБА_1 на користь держави в сумі 3400,00 грн, постанови №62197594 від 28 грудня 2020 року Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення штрафу з ФОП ОСОБА_1 на користь держави в розмірі 1700,00 грн становлено, що боржником не виконано рішення суду, у зв`язку з чим, керуючись статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 19100,00 грн.

Обгрунтовуючи ці позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідачем перед винесенням цієї постанови не було вжито заходів з перевірки наявності в нього розрахункових рахунків, а також не зазначено конкретних рахунків позивача у банках чи інших фінансових установах, на які накладено арешт.

З цього приводу, слід зазначити наступне.

Заходи примусового виконання рішень визначені в статті 10 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIIІ, серед них зокрема:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Частиною 1 статті 13 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIIІ встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до вимог частини 4 статті 19 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

У відповідності до пункту 7 частини 2 статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Частиною 4 статті 48 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

Отже, державний виконавець має право для забезпечення реального виконання виконавчого документу застосувати арешт коштів боржника (фізичної особи), що знаходяться на рахунку такого боржника у банківській установі, за винятком коштів, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Водночас, абзац 2 частини 2 статті 48 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII передбачає, що забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, кошти на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, кошти на електронних рахунках платників акцизного податку, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України "Про теплопостачання", статті 18-1 Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення", на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України "Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки", на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

При цьому, стаття 48 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII встановлює не вичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.

У відповідності до частини 3 статті 52 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Перелік видів виплат та сум, на які не здійснюється звернення стягнення відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" наведений у статті 73 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII.

Так, стягнення не може бути звернено на такі виплати: 1) вихідну допомогу, що виплачується в разі звільнення працівника; 2) компенсацію працівнику витрат у зв`язку з переведенням, направленням на роботу до іншої місцевості чи службовим відрядженням; 3) польове забезпечення, надбавки до заробітної плати, інші кошти, що виплачуються замість добових і квартирних; 4) матеріальну допомогу особам, які втратили право на допомогу по безробіттю; 5) допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами; 6) одноразову допомогу у зв`язку з народженням дитини; 7) допомогу при усиновленні дитини; 8) допомогу на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування; 9) допомогу на дітей одиноким матерям; 10) допомогу особам, зайнятим доглядом трьох і більше дітей віком до 16 років, по догляду за дитиною з інвалідністю, по тимчасовій непрацездатності у зв`язку з доглядом за хворою дитиною, а також на іншу допомогу на дітей, передбачену законом; 11) допомогу на лікування; 12) допомогу на поховання; 13) щомісячну грошову допомогу у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства громадян, які проживають на території, що зазнала радіоактивного забруднення; 14) дотації на обіди, придбання путівок до санаторіїв і будинків відпочинку за рахунок фонду споживання.

Стягнення не здійснюється також із сум: 1) неоподатковуваного розміру матеріальної допомоги; 2) грошової компенсації за видане обмундирування і натуральне постачання; 3) вихідної допомоги в разі звільнення (виходу у відставку) з військової служби, служби в поліції та Державної кримінально-виконавчої служби України, а також грошового забезпечення, що не має постійного характеру, та в інших випадках, передбачених законом; 4) одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві; 5) грошової допомоги, пов`язаної з безоплатним забезпеченням протезування (ортезування) учасника антитерористичної операції, учасника здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, які втратили функціональні можливості кінцівок, благодійної допомоги, отриманої зазначеними особами, незалежно від її розміру та джерела походження.

За змістом частин 1-4 статті 56 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

Абзацом 2 частини 2 статті 59 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

Згідно з пунктом 1 частини 4 статті 59 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Частиною п`ятою статті 59 наведеного Закону визначено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Наведене в сукупності свідчить, що виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом.

При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини 3 статті 52 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII повинен визначити статус коштів і рахунку, на якому вони знаходяться, та в разі знаходження на рахунку коштів, на які заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина 4 статті 59 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII).

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19 та у постанові від Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року у справі № 755/14912/19/

Як вбачається з матеріалів справи, в оскаржуваній постанові про арешт коштів боржника від 15 січня 2021 року (ВП64166369) державний виконавець зазначив, що арешт накладається на грошові кошти, що містяться на всіх відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику.

Отже, державним виконавцем при винесенні вказаної постанови не було порушено вимог Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII, а тому державним виконавцем правомірно винесено постанову про арешт коштів боржника від 15 січня 2021 року у виконавчому провадженні №64166369.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог позивача та, відповідно, відсутність правових підстав для їх задоволення.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, відповідачем доведено правомірність вчинених дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Зважаючи, що у задоволенні позову позивача, відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255,287 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом десяти днів з дня складання його повного тексту.

Суддя К.Ю. Гарник