Справа № 200/4989/21
Суддя: Зеленов А.С.
Дата ухвалення: 2021-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2021 р. Справа№200/4989/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зеленова А.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

26 квітня 2021 року на адресу суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Маріупольського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Донецькій області, в якій просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Маріупольського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку у кількості 25 діб;

- стягнути з Маріупольського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Донецькій області на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку у кількості 25 діб у сумі 10443,25грн;

- стягнути з Маріупольського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 4908грн.

В обґрунтування позову зазначає, що 11.02.2021 він звільнився за власним бажанням з посади інспектора групи фізичної безпеки Слов`янського міжрайонного відділення Маріупольського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Донецькій області. На час звільнення йому виплатили компенсацію за невикористану відпустку за 2021 рік, тобто за рік звільнення, за 3 доби у сумі 1253 грн. 20 коп. (тобто 417,73 грн. за добу). При цьому, за підрахунками позивача, в нього залишилося невикористаної відпустки за попередні роки служби (2020) в кількості 25 днів. На неодноразові усні вимоги виплатити компенсацію за ці дні невикористаної відпустки, позивачу відмовилися надавати будь-які офіційні пояснення. Зазначає, що згідно чинного законодавства при звільненні йому повинні виплати компенсацію за всі дні невикористаної відпустки за весь період служби. Посилаючись на правові позиції, викладені в постановах від 23.10.2019 у справі №826/8185/18 та від 19.01.2021 у справі №160/10875/19, відповідно до яких Верховний Суд виходив з того, що питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки не врегульоване положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260, а тому при вирішенні цього питання підлягають застосуванню приписи КЗпП України та Закону №504/96-ВР, просить суд задовольнити позов.

Відповідач у відзиві на позов зазначає, що зі служби в Національній поліції України старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 звільнено 17.02.2021 наказом від 11.02.2021 №10 о/с. В момент звільнення зі служби позивачу була виплачена грошова компенсація за три доби невикористаної у 2021 році чергової відпустки. Норми матеріального права, якими врегульований порядок грошового забезпечення поліцейських, а саме: Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VІІІ (ст. 93 і 94), наказ Міністра внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260 (пункт 8 розділ III), постанова КМУ від 11.11.2015 №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», не встановлюють для підрозділів Національної поліції обов`язку компенсувати усі невикористані дні відпустки, визначаючи, що компенсується лише не використана відпустка в році звільнення. Вважає, що дії відповідача повністю відповідали цим актам, тому в силу приписів статті 19 Конституції України, ці дії є правомірними.

Зазначає, що відповідач, як орган державної влади, здійснюючи з позивачем розрахунок при його звільненні з публічної служби, міг керуватися виключно приписами Закону України «Про Національну поліцію» №580-VІІІ (ст. 93 і 94) та наказом Міністра внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260, тому вимогу про визнання протиправною бездіяльності Маріупольського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Донецькій області вважає безпідставною, оскільки вона ґрунтується на нормах права застосованих відповідачем за аналогією закону.

Також відповідач вказує, що ч.5 ст. 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.За захистом порушеного, у день звільнення з публічної служби - 17.02.2021, права ОСОБА_1 звернувся до суду 26 квітня 2021 року, тобто вже після спливу строку, визначеного ст. 122 КАС України. Заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду позивачем подано не було. Тому, посилаючись на ст.ст. 122, 123 КАС України та правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 30.09.2020 у справі № 826/14043/17, наполягає на залишенні позову без руху, а у разі не подання вмотивованої заяви про поновлення строку звернення до суду, залишення позову без розгляду.

Не погоджуючись із наведеними позивачем обставинами та правовими підставами заявлених вимог, просить відмовити у задоволенні позову/а.с.23-26/.

Ухвалою суду від 30 квітня 2021 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву /а.с.18/.

19 травня 2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву/а.с.23-26/.

19 травня 2021 року на адресу суду надійшла заява відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження /а.с.27/.

Ухвалою суду від 29 червня 2021 рокуу задоволенні заяви відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено/а.с.39/.

19 травня 2021 року на адресу суду надійшла заява відповідача про застосування позовної давності /а.с.28-29/.

Ухвалою суду від 29 червня 2021 року у задоволенні заяви відповідача про застосування позовної давності відмовлено /а.с.40-41/.

Відповідно статті 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

За приписами частини 5 статті 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи, що ухвалою суду від 29 червня 2021 року у задоволенні заяви відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено, справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Слов`янським РВ УМВС України в Донецькій області 22 листопада 2001 року /а.с.6/.

Наказом начальника відділупідполковника поліції О. Барабашвід 11.02.2021 №10 о/с позивач був звільнений з 17.02.2021за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням), що не заперечується відповідачем/а.с.7-8/.

2 квітня 2021 року на електронну адресу Маріупольського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Донецькій області надійшов адвокатський запит адвоката ОСОБА_1 Фальченко І.В., з проханням повідомити, зокрема, скільки днів на день звільнення ОСОБА_1 у нього невикористаної відпустки за весь період служби (з конкретизацією скільки окремо за кожен рік служби) /а.с.9/.

5 квітня 2021 року листом № 684/43/48/2021 відповідачем надано затребувані документи та розрахункові листи ОСОБА_1 . Інформація щодо кількості днів не використаної відпустки позивачем за кожен рік служби, відповідачем надана не була /а.с. 10-12/.

Згідно довідки Маріупольського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Донецькій області від 11.05.2021 № 947/48/01-2020/2, наданої відповідачем на виконання ухвали суду, за весь період служби ОСОБА_1 не використав чергові відпустки: за 2020 рік 25 дів, за 2021 рік 3 доби /а.с.31/.

Позивач, не погоджуючись із неповним розрахунком на день звільнення, звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року № ETS N 005 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та аргументам учасників справи, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі Закон № 504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно з пунктом 1 ч.1 ст. 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону).

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч. 1ст. 24 Закону № 504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в частині 1 ст. 83 КЗпП України.

Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ст. 60 Закону №580-VIII).

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 92 Закону №580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Частинами 1-4 ст. 93 Закону №580-VIIIпередбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщозакономне визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до частин 8-11 ст. 93 Закону №580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеномузакономчи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Частинами 1 та 2 ст. 94 Закону №580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Положення Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 року №260 (далі - Порядок МВС №260) визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

Пунктом 3 розділу І Порядку МВС №260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абзацами 7 та 8 п. 8 розділу ІІІ Порядку МВС №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Так, право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені устатті 92 Закону №580-VIII. Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин 8, 11 ст. 93 Закону №580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Аналізуючи наведені норми законодавства, суд дійшов висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьоїстатті 124 Конституції України(справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників -КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки положеннямиЗакону №580-VIIIі Порядком МВС №260, суд дійшов висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписиКЗпП Україниі ЗаконуУкраїни «Про відпустки».

Так, відповідно до частини 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР і частини першоїст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Дана правова позиція узгоджується із позицією викладеною в постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 19 січня 2021 року по справі №160/10875/19, та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31 березня 2021 року по справі №320/3843/20.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вищенаведене, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача, що компенсація за невикористану відпустку поліцейському виплачується у випадку її невикористання лише у році звільнення, так як грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена для поліцейських.

Так, матеріалами справи підтверджено та не заперечується відповідачем, що ОСОБА_1 при звільненні зі служби в поліції мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним частину щорічної чергової відпустки за 2020 рік у кількості 25 діб. Однак відповідачем протиправно не виплачено ОСОБА_1 таку грошову компенсацію за 2020 рік.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач своєю протиправноюбездіяльністюпозбавляє позивача на грошову компенсацію за невикористані дні відпусткипри звільненні зі служби, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Маріупольського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Донецькій області щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2020 рік у кількості 25 днів (діб).

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Крім того, відповідачем в наказі про звільнення від 11.02.2021 №10 о/с не було визначено, що позивач має право на отримання компенсації за 25 діб невикористаної відпустки за 2020 рік, відомості про виплату компенсації за 2020 рік в наказі також відсутні.

Однак, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Враховуючи те, що компенсація невикористаної щорічної відпустки за 2021 рік позивачу була нарахована та виплачена, а за 2020 рік ні, суд дійшов до висновку, що компенсація невикористаної щорічної відпустки була виплачена позивачу неповністю.

Розмір грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, передбачений п.8 розділу ІІІ Порядку №260.

Так, згідно з абзацами 7 та 8 п. 8 розділу ІІІ Порядку МВС №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Відповідно до довідки Маріупольського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Донецькій області від 05.04.2021 №685/43/48/012021, при розрахунку компенсації за невикористані3 календарних доби відпустки, відповідач відповідно до п.8 Порядку №260 виходив з грошового забезпечення: посадовий оклад 2400грн + оклад за спеціальне звання 1600грн + надбавка за стаж роботи в поліції 30% 1200грн + премія щомісячна 141% 7332 грн = 12532 грн.

Позивач в позовній заяві зазначає, що має право на відпустку за 2020 ріку кількості 25 днів (діб) у сумі 10443 грн 25 коп., виходячи з одноденного розміру грошового забезпечення417 грн 73 коп. Відповідач у відзиві на позовну заяву не заперечував щодо зазначеної кількості днів щорічної відпустки позивача за вказаний період та розрахунку компенсації.

Отже, враховуючи положення абз. 8 п.8 Розділу III Порядку №260, одноденний розмір грошового забезпечення для визначення розміру грошової компенсації за невикористану відпустку становить 417 грн 73 коп. (12532грн/30), а сума компенсації становить: 10443 грн 25 коп. (12532грн/30 днів) * 25 календарних днів).

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення грошової компенсації за невикористані 25 днів щорічної основної відпустки за 2020 ріку сумі 10443 грн 25 коп. підлягають до задоволенню.

Доводи відповідача про пропущення позивачем строку звернення до суду є помилковими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2ст.122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частина 2ст. 122 КАС Україниє загальною нормою, яка визначає строк звернення до суду і застосовується, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.5ст.122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Частина 5ст. 122 КАС Україниє спеціальною нормою у розв`язанні спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби порівняно з нормою, яка міститься в частині другій статті 122 КАС України та встановлює шестимісячний строк звернення до суду.

Водночас ч.5ст.122 КАС України є загальною нормою у розв`язанні спорів стосовно зазначених правовідносин у разі, якщо іншими законами встановлено інший строк звернення до суду в спорах щодо таких правовідносин.

У зазначених положенняхКАС Українивідсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Статтею 233 КЗпП Українивизначено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Так, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (ч.1 ст.233).

Разом із тим частиною другою цієї статті встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Частина 5 статті 122 КАС України, є загальною нормою, оскільки вона прямо не передбачає строк звернення до суду у справах щодо стягнення заробітної плати (компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки, тощо).

Частина 2 ст. 233 КЗпП Україниконкретизує предмет (заробітна плата) судового захисту та встановлює, що в цьому разі звернення до суду не обмежується будь-яким строком, і з цієї норми такий висновок прямо випливає.

За загальними правилами визначення пріоритетності змісту норми висновки, що прямо випливають з норми, мають пріоритет над висновками, що непрямо випливають з норми.

Оскільки норми ч. 2ст. 233 КЗпП Україниє спеціальними, прямо встановлюють предмет (заробітна плата) судового захисту, то вони мають пріоритет над нормами частини 5 статті 122 КАС України, які є загальними і з них не можна прямо зробити висновок стосовно строків звернення до суду для захисту права на заробітну плату.

При цьому, у рішеннях Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013, №9-рп/2013, які стосуються офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, зазначено, що під заробітною платою, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Також, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Грошова компенсація за невикористані дні відпустки є одноразовою виплатою, яка, включається до фонду заробітної плати (додаткового), проте є виплатою за невідпрацьований час (пункт 2.2.12 Інструкції зі статистики заробітної плати), тобто має іншу правову природу - відноситься до разових платежів; не пов`язана з виконанням позивачем своїх службових обов`язків і має компенсаційний характер, пов`язаний, як правило, із фактом звільнення працівника.

Відтак, оскільки грошова компенсація за невикористані дні відпустки є складовою заробітної плати, то позивач має право в силу ч. 2 ст. 233 КЗпП України, на звернення до суду щодо її стягнення, без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, під час розв`язання публічно-правових спорів про стягнення на користь осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, заробітної плати (компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки, тощо) у разі порушення законодавства про оплату праці потрібно застосовувати положення ч.2 ст. 233 КЗпП України, тобто строки звернення до суду у цій категорії спорів не застосовуються.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість заяви про залишення позову без розгляду та відсутність підстав для її задоволення.

Тому суд відхиляє доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки стягнення сум компенсації за невикористану щорічну основну відпустку не обмежені позовною давністю. На час відпустки, яка хоча і не пов`язана з виконанням службових обов`язків, за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною. Це ж саме стосується і компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки.

Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 826/14043/17 є необґрунтованими, оскільки з тексту вказаного судового рішення вбачається, що правовідносини, які були предметом розгляду у вказаній справі стосувались, зокрема, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у спорі щодо прийняття на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, а не стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, яка, як суд зазначив, вище, є складовою заробітної плати.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 77 КАС Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихстаттею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частини 1 ст. 7 КАС Українисуд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно доКонституціїта законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах та у спосіб, передбаченіКонституцієюта законами України.

Відповідно до частини 1 ст. 2 КАС Українизавданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

За приписами п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 ст. 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження заявлених вимог в частині відшкодування судових витрат пов`язаних з правничою допомогою адвоката в сумі 4000 грн. позивачем надано: договір від 22.03.2021 про надання правової допомоги та представництва інтересів; додаткову угоду від 15.04.2021 до договору від 22.03.2021; квитанцію Приватбанку від 15.04.2021 /а.с.3,15,16/.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому ст. 134 КАС України, яка не обмежує розмір таких витрат.

Частинами 2-7 ст. 134 КАС України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За приписами ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (ч. 1 ст. 77 КАС України).

Оцінка доказів здійснюється судом за правилами статті 90 КАС України, відповідно до якої суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З представлених доказів на підтвердження витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката вбачається, що 22.03.2021 між ОСОБА_1 та адвокатом Фальченко І.В. укладений договір про надання правової допомоги та представництва інтересів /а.с. 15/.

Відповідно до пп. в),г)п. 2.1. розділу 2 вказаного договорувиконавець (адвокат) бере на себе надання правової допомоги та представництва інтересів замовника (позивача), в т.ч.: складає будь-які процесуальні документи, заяви, тощо передбачені чинним законодавством в інтересах Замовника, дає консультації, висновки, довідки з правових питань, що виникають у діяльності Замовника; представляє у встановленому порядку інтереси Замовника в судах всіх інстанцій і юрисдикцій з усіма правами, які надані Замовнику згідно чинного законодавства /а.с. 15/.

Пунктом 4 розділу 4 вказаного договору передбачено, що за роботу, виконану Виконавцем, Замовник сплачує Виконавцю гонорар у розмірах та порядку, визначених додатковою угодою між сторонами.

З додаткової угоди від 15.04.2021 до договору про надання правової допомоги від 22.03.2021 вбачається, що сторони визначили гонорар Виконавцю за надання правової допомоги у наступних розмірах:

- ознайомлення з документами (матеріалами) стосовно спірних правовідносин - та іншими матеріалами для звернення до суду із позовною заявою, попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин, оцінка правової позиції судів України (2 години) 1000грн;

- складання позовної заяви, підготування копій матеріалів для сторін, засвідчення належним чином копій, направлення запитів сторонам справи, направлення позову до суду (4 години) 2000грн;

- участь у суді при розгляді справи (2 години) 1000грн.

Всього 4000 грн /а.с. 16/.

Відповідно до квитанції Приватбанку від 15.04.2021 ОСОБА_2 15.04.2021 отримав 4000грн, призначення платежу: оплата правової допомоги згідно договору від 22.03.2021 /а.с.3/.

Таким чином, суд дійшов висновку, що розрахунок суми за надання правової допомоги до договору від 22.03.2021 підтверджує факт отримання коштів адвокатом Фальченко І.В. від клієнта ОСОБА_1 .

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові №280/1765/19 від 4 лютого 2020 року дійшов висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Поряд з цим, відповідно до ст. 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05 липня 2012 року №5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Положення частин 1 та 2 ст. 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі Баришевський проти України (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі Двойних проти України (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі Меріт проти України (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

При визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

Дослідивши зміст наданих позивачем документів, суд встановив, що сторони, визначаючи розмір гонорару у сумі 4000грн включили в його суму 1000грн за участь адвоката у суді при розгляді справи.

Разом з тим, суд зазначає, що вказана сума витрат не може бути компенсована позивачу, оскільки відповідно до ухвали суду від 30.04.2021 провадження по даній справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Тобто, дана послуга позивача надана не була.

Відтак, позивачу надано наступні послуги щодо:

- ознайомлення з документами (матеріалами) стосовно спірних правовідносин - та іншими матеріалами для звернення до суду із позовною заявою, попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин, оцінка правової позиції судів України (2 години) - 1000грн;

- складання позовної заяви, підготування копій матеріалів для сторін, засвідчення належним чином копій, направлення запитів сторонам справи, направлення позову до суду (4 години) - 2000грн;

Враховуючи викладене, позивачем надано всі необхідні документи, що підтверджують надання правничої допомоги у розмірі 3000грн.

Поряд з цим, суд враховуючи кваліфікацію і досвід адвоката ОСОБА_2 , який має право на заняття адвокатською діяльністю з 04.07.2012 (свідоцтво № 4400 від 04.07.2012), а також зважаючи, що дана справа є справою не значної складності, ціна позову складає 10443грн 25 коп, сума витрат у розмірі 4000грн, є явно завищеною.

Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованою вартість такої юридичної послуги - 1500 грн.

Враховуючи те, що наданими до суду документами витрати на правничу допомогу у конкретній адміністративній справі підтверджено, суд дійшов висновку стягнення витрат у розмірі 1500грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, які складаються з судового збору, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 139 КАС при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 908,00грн., що підтверджується квитанцією Приватбанк від 15.04.2021 №0.0..1.

Таким чином, судовий збір у розмірі 908,00грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Маріупольського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Донецькій області (вул. Італійська, 84, м. Маріуполь, 87515, ) про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Маріупольського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2020 рік у кількості 25 діб.

Стягнути з Маріупольського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Донецькій області (вул. Італійська, 84, м. Маріуполь, 87515, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2020 рік у кількості 25 діб у сумі 10443 (десять тисяч чотириста сорок три) гривні 25 копійок.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Маріупольського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Донецькій області (вул. Італійська, 84, м. Маріуполь, 87515, ) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500(одна тисяча п`ятсот)гривень.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Маріупольського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Донецькій області (вул. Італійська, 84, м. Маріуполь, 87515, ).

Рішення прийнято в порядку спрощеного позовного провадження. Повний текст рішення виготовлено та підписано 29 червня 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя А.С. Зеленов