Справа № 260/3834/20
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2021-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

02 липня 2021 рокум. Ужгород№ 260/3834/20

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України, в якому просить зобов`язати Азово-Чорноморське регіональне управління Державно прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) за період з 20.04.2017 (день звільнення) по день фактичного розрахунку - 28 жовтня 2020 року за весь час затримки у виплаті відповідно до пп. "л" п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що він проходив військову службу в Азово-Чорноморському регіональному управлінні Державної прикордонної служби України та наказом від 20.04.2017 №137-ос його було виключено зі списків особового складу прикордонного загону з 21 квітня 2017 року. Однак при звільненні повного розрахунку проведено не було, зокрема, не виплачено індексацію грошового забезпечення. Зазначені виплати були проведені тільки 28 жовтня 2020 року. З огляду на зазначене вважає, що до відповідача належить застосувати відповідальність, передбачену ст. 117 Кодексу законів про працю України.

22 грудня 2020 року до Закарпатського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на позов №14-735 від 16.12.2020, відповідно до якого проти задоволення такого заперечив, мотивуючи тим, що норми Кодексу законів про працю України не поширюються на військовослужбовців Державної прикордонної служби України, а тому не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Так, зокрема, військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності, а проходять службу.

28 грудня 2020 року позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій з доводами відповідача не погоджується. Зокрема, зазначив, що спеціальними законодавчими нормами, якими унормовано порядок проходження військової служби в органах Державної прикордонної служби України, не врегульовано питання виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні. Тому, враховуючи рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2020 року №8-рп/2020, суд може застосувати норми Кодексу законів про працю України, що також відповідає практиці Верховного Суду.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.04.2021 у зв`язку з ліквідацією первісного відповідача в даній адміністративній справі судом замінено такого на правонаступника - Адміністрацію Державної прикордонної служби України.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що полковник ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) проходив військову службу в органах Державної прикордонної служби України.

Так, наказом начальника Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі - Азово-Чорноморського регіонального управління ДПС) №137-ос "По особовому складу" від 20 квітня 2017 року полковника ОСОБА_1 звільнено у запас за пунктом "а" у зв`язку із закінченням строку контракту та виключено зі списків особового складу з 21 квітня 2017 року (арк спр. 18).

Станом на день звільнення ОСОБА_1 індексація грошового забезпечення за періоди роботи з 2016 по 2017 роки у повному розмірі виплачена не була, що встановлено рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.06.2020 у справі №260/841/20 (арк. спр. 12 17).

Дане рішення набрало законної сили 26 липня 2020 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.06.2020 №260/841/20 задоволено позов ОСОБА_1 до Азово-Чорноморського регіонального управління ДПС. Визнано протиправною бездіяльність Азово-Чорноморського регіонального управління ДПС щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби за період з січня 2016 року по квітень 2017 року. Зобов`язано Азово-Чорноморське регіональне управління ДПС нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з січня 2016 по квітень 2017 року включно.

На виконання вказаного рішення суду 28 жовтня 2020 року Азово-Чорноморським регіональним управлінням ДПС було виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення, що підтверджується банківською випискою по картковому рахунку (арк. спр. 20).

З метою отримання компенсації за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення, ОСОБА_1 звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормами ч.ч. 1, 5 ст. 14 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» №661-IV від 03.04.2003 передбачено, що до особового складу Державної прикордонної служби України входять військовослужбовці та працівники Державної прикордонної служби України. Комплектування Державної прикордонної служби України військовослужбовцями і проходження ними військової служби здійснюються на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 25 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» військовослужбовці Державної прикордонної служби України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства. Соціальний захист працівників Державної прикордонної служби України забезпечується на загальних підставах відповідно до законодавства про працю, якщо інше не передбачено трудовим договором.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення згідно з положеннями ч. 2 зазначеної статті входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Абз. 2 ч. 3 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Індексація доходів населення згідно ст. 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" №2017-III від 05.10.2000 відноситься до державних соціальних гарантій та покликана підтримати достатній життєвий рівень громадян та купівельну спроможність їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Норми ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" встановлюють обов`язковість державних соціальних гарантій для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Судом встановлено та визнається відповідачем, що станом на день звільнення ОСОБА_1 сума індексації грошового забезпечення йому виплачена не була.

Спірні правовідносини виникли з приводу застосування до відповідача відповідальності, передбаченої нормами ст. 117 Кодексу законів про працю України, за затримку розрахунку при звільненні, що проявилася у несвоєчасній виплаті належної позивачу суми індексації грошового забезпечення.

Ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Положеннями ч. 4 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-XII від 25.03.1992 визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовці визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.

Слід зазначити, що ні Законами України "Про військовий обов`язок і військову службу", «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ні Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», ані іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення військовослужбовця Державної прикордонної служби з військової служби.

Водночас, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відтак, у даному випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 31 жовтня 2019 року у справі №825/598/17 та від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексом законів про працю (далі КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Нормами ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідальність роботодавця за час затримки розрахунку при звільненій працівника визначена, зокрема нормами ст. 117 КЗпП України.

Так, вказаною статтею встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

В свою чергу, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не ототожнює вирішення спору в судовому порядку з фактичним виконанням роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Якщо ж спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Таким чином, суд вважає, що оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, що підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили, позивач має право на підставі ст. 117 КЗпП України отримати середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а саме з 22 квітня 2017 року (наступний день після виключення зі списків особового складу) та по 28 жовтня 2020 року.

Разом з тим, суд не може погодитися з необхідністю проведення розрахунку суми середнього заробітку, в порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, як просить позивач в заявлених позовних вимогах.

Так, сума несвоєчасно виплаченої ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення становить 1931,07 грн., що підтверджується банківською випискою (арк. спр. 20).

При вирішенні питання щодо суми середнього заробітку, яка підлягає виплаті відповідачем на користь позивача, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц. Так, у вказаній поставні Велика Палата Верховного Суду вирішила відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Натомість сформовано нову правову позицію, відповідно до якої суд з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Проте за висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, при вирішенні цього питання суд повинен враховувати такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Згідно п. 94.5. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вищенаведене суд, при визначенні розміру належної до виплати ОСОБА_1 суми середнього заробітку, виходить з розрахунку, запропонованого в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.

На офіційному веб-сайті Національного банку України розміщені наступні відомості про середньозважену облікову ставку за кредитами: з 14.04.2017 по 25.05.2017 13% річних, з 26.05.2017 по 26.10.2017 12,5% річних, з 27.10.2017 по 14.12.2017 13,5% річних, з 15.12.2017 по 25.01.2018 14,5% річних, з 26.01.2018 по 01.03.2018 16% річних, з 02.03.2018 по 12.07.2018 17% річних, з 13.07.2018 по 06.09.2018 17,5% річних, з 07.09.2018 по 25.04.2019 18% річних; з 26.04.2019 по 18.07.2019 17,5% річних, з 19.07.2019 по 05.09.2019 17% річних, з 06.09.2019 по 24.10.2019 16,5% річних, з 25.10.2019 по 12.12.2019 15,5% річних, з 13.12.2019 по 30.01.2020 13,5% річних, з 31.01.2020 по 12.03.2020 11% річних, з 13.03.2020 по 23.04.2020 10 % річних, з 24.04.2020 по 11.06.2020 8% річних, з 12.06.2020 6% річних.

З огляду на суму кошті, що була несвоєчасно виплачена позивачу при звільненні, приблизна оцінка розміру майнових втрат останнього, пов`язаних із такою затримкою, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами, за розрахунком суду становить 1020,74 грн.

Розрахунок:

1) 13% річних/365 днів року=0,04% ставка за кредитом один календарний день: сума боргу за період з 22.04.2017 по 25.05.2017 (34 днів) в розмірі 1931,07 грн. х 0,04% х 34 днів = 26,26 грн.;

2) 12,5% річних/365 днів року=0,03% ставка за кредитом один календарний день: сума боргу за період з 26.05.2017 по 26.10.2017 (154 днів) в розмірі 1931,07 грн. х 0,04% х 154 днів = 118,95 грн.;

3) 13,5% річних/365 днів року=0,04% ставка за кредитом один календарний день: сума боргу за період з 27.10.2017 по 14.12.2017 (49 днів) в розмірі 1931,07 грн. х 0,04% х 49 днів = 37,85 грн.;

4) 14,5% річних/365 днів року=0,04% ставка за кредитом один календарний день: сума боргу за період з 15.12.2017 по 25.01.2018 (42 днів) в розмірі 1931,07 грн. х 0,04% х 42 днів = 32,44 грн.;

5) 16% річних/365 днів року=0,04% ставка за кредитом один календарний день: сума боргу за період з 26.01.2018 по 01.03.2018 (35 днів) в розмірі 1931,07 грн. х 0,04% х 35 днів = 27,03 грн.;

6) 17% річних/365 днів року=0,05% ставка за кредитом один календарний день: сума боргу за період з 02.03.2018 по 12.07.2018 (133 днів) в розмірі 1931,07 грн. х 0,05% х 133 днів = 128,42 грн.;

7) 17,5% річних/365 днів року=0,05% ставка за кредитом один календарний день: сума боргу за період з 13.07.2018 по 06.09.2018 (56 днів) в розмірі 1931,07 грн. х 0,05% х 56 днів = 54,07 грн.;

8) 18% річних/365 днів року=0,05% ставка за кредитом один календарний день: сума боргу за період з 07.09.2018 по 25.04.2019 (231 день) в розмірі 1931,07 грн. х 0,05% х 231 дні = 223,04 грн.;

9) 17,5% річних/365 днів року=0,05% ставка за кредитом один календарний день: сума боргу за період з 26.04.2019 по 18.07.2019 (84 дні) в розмірі 1931,07 грн. х 0,05% х 84 дні = 81,10 грн.;

10) 17% річних/365 днів року=0,05% ставка за кредитом один календарний день: сума боргу за період з 19.07.2019 по 05.09.2019 (49 днів) в розмірі 1931,07 грн. х 0,05% х 49 днів = 47,31 грн.;

11) 16,5% річних/365 днів року=0,05% ставка за кредитом один календарний день: сума боргу за період з 06.09.2019 по 24.10.2019 (49 днів) в розмірі 1931,07 грн. х 0,05% х 49 днів = 47,31 грн.;

12) 15,5% річних/365 днів року=0,04% ставка за кредитом один календарний день: сума боргу за період з 25.10.2019 по 12.12.2019 (49 днів) в розмірі 1931,07 грн. х 0,04% х 49 днів = 37,85 грн.;

13) 13,5% річних/365 днів року=0,04% ставка за кредитом один календарний день: сума боргу за період з 13.12.2019 по 30.01.2020 (49 днів) в розмірі 1931,07 грн. х 0,04% х 49 днів = 37,85 грн.;

14) 11% річних/366 днів року=0,03% ставка за кредитом один календарний день: сума боргу за період з 31.01.2020 по 12.03.2020 (42 дні) в розмірі 1931,07 грн. х 0,03% х 42 дні = 24,33 грн.;

15) 10% річних/366 днів року=0,03% ставка за кредитом один календарний день: сума боргу за період з 13.03.2020 по 23.04.2020 (42 дні) в розмірі 1931,07 грн. х 0,03% х 42 дні = 24,33 грн.;

16) 8% річних/366 днів року=0,02% ставка за кредитом один календарний день: сума боргу за період з 24.04.2020 по 11.06.2020 (49 днів) в розмірі 1931,07 грн. х 0,02% х 49 днів = 18,92 грн.;

17) 6% річних/366 днів року=0,02% ставка за кредитом один календарний день: сума боргу за період з 12.06.2020 по 28.10.2020 (139 днів) в розмірі 1931,07 грн. х 0,02% х 139 днів = 53,68 грн.

За таких обставин, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 1020,74 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Враховуючи вищенаведені обставини справи та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову частково.

Питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Адміністрацію Державної прикордонної служби України (місцезнаходження: 01034, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 26, каод ЄДРПОУ - 00034039) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

2. Зобов`язати Адміністрацію Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) за період з 22.04.2017 по день фактичного розрахунку - 28 жовтня 2020 року в сумі 1020,74 грн. (Одна тисяча двадцять гривні 74 коп.).

3. В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається у відповідності до вимог п. 15.5 Розділу VII Перехідних положень КАС України (у редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017р.).

СуддяР.О. Ващилін