Справа № 420/4448/21
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2021-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4448/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

за участю секретаря - Ляшенко Ю.В.,

за участю сторін: позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Горнецької М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Миколаєві (вул. Погранична, 9, м. Миколаїв, 54020, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Миколаєві, в якому просить суд:

визнати протиправним та скасувати наказ директора територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві від 24.02.2021 року № 25-ос про звільнення слідчого другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Бурлаченко Дмитра Володимировича у зв`язку зі скороченням штату державних службовців;

поновити ОСОБА_1 на посаді, що є рівнозначною посаді слідчого другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві;

стягнути з територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.03.2021.

В обґрунтування позовної заяви позивачем зазначено, що його 29.10.2020 року попередженно про наступне вивільнення, та ознайомлено з наказом від 15.10.2020 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань» та від 20.10.2020 № 201 ДСК «Про затвердження змін штатного розпису ТУ ДБР у м. Миколаєві». Однак, в подальшому 2020 році його звільнено не було та він продовжував працювати та вважав, попередження про наступне вивільнення вже втратило чинність. Наказом від 24.02.2021 року № 25-ос позивача було звільнено. Позивач вважає наказ про звільнення незаконним, таким який суперечить законодавству, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 29.03.2021 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

19.04.2021 року відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому останнім зазначено, що наказом ТУ ДБР у місті Миколаєві від 24.02.2021 року № 25-ос припинено державну службу та звільнено позивача у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного запису. У даному випадку зі змісту оскаржуваного наказу чітко вбачається правова підстава звільнення позивача. Позивач, перебуваючи на посаді слідчого Другого слідчого відділу Територіального, мав безпосередній доступ до зазначених наказів і був знайомий із їх змістом. Крім того, враховуючи статтю 87 Закону України "Про державну службу" відповідач не зобов`язаний доводити їх під підпис позивачу. При цьому відповідач зазначає, що наказ підписано уповноваженою особою. На думку відповідача, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню в повному обсязі.

11.05.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій додатково зазначено, що єдине, що наведено у відзиві щодо відмінностей в посаді державної служби від осіб рядового і начальницького складу - це проходження військово-лікарської комісії та тестів на фізичну підготовку, що не є і не може бути суттєвою відмінністю в посадах слідчих з однаковими правами і обов`язкам.

Жодних змін до кваліфікаційних вимог та критеріїв професійної придатності слідчих, їй функціональних та посадових обов`язків, соціальних гарантій тощо не внесено. Державне бюро розслідувань як державний правоохоронний орган є правонаступником прав та обов`язків Державного бюро розслідувань як центрального органу виконавчої влади. Працівники Державного бюро розслідувань, які перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених, продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення повноважень на посаді відповідно до Закону України "Про Державне бюро розслідувань" з урахуванням внесених Законом №350-ІХ від 03.12.2019 змін, у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань

Жодним нормативно правовим актом не закріплено, що посади різних категорій не є рівнозначними.

Позивач вважає дискримінаційною позицію Відповідача про те, що норми законодавства про працю не поширюються на дані правовідносини.

Відповідач обґрунтувує повноваження директора на звільнення державних службовців, проте позивач зазначає, що факт того, що посада директора є вищою посадою служби в ДБР, не наділяла його таким повноваженням. При цьому роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби також не наділяє неуповноважену особу (директор, який не є керівником державної служби) виносити накази про звільнення осіб.

24.05.2021 року до суду надійшли заперечення, в яких додатково зазначено, що зi змiсту відповіді на відзив ОСОБА_1 вбачається, що правова позиція позивача ґрунтується виключно на власному баченні певних процесів кадрового характеру, зокрема, порядку звільнення державних службовців, що абсолютно не підкріплено положеннями чинного законодавства та свідчить про необґрунтованість і безпідставність позовних вимог.

Позивач здійснюючи аналіз підстав звільнення з займаної посади приходить до хибного висновку про рівнозначність посад державної служби та осіб рядового та начальницького складу, мотивуючи тим, що у слідчих не змінилися посадові обов`язки, кваліфікаційні вимоги та критерії професійної придатності слідчих.

Питання чи відрізняється посада державної служби слідчого від посади начальницького складу слідчого за своїми функціональними обов`язками і завданнями, в рамках даного спору взагалі не стоїть, оскільки скорочення посади державної служби зумовлено не зміною завдань та функцій слідчих підрозділів територіальних управлінь, а у зв`язку із фактичною заміною посади державної служби (яка скорочена, оскільки не притаманна правоохоронним органам) іншою категорією посад рядового i начальницького складу із присвоєнням відповідного звання, прийняття рішення про що лежить виключно в площині дискреційних повноважень суб`єкта призначення.

Ухвалою суду від 25.05.2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, а справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні 23.06.2021 року позивач підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив.

В судовому засіданні 23.06.2021 року представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві та запереченнях.

Заслухавши думку сторін, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом виконувача обов`язків директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, (далі - ТУ ДБР у м. Миколаєві) від 23.11.2018 № 25-ОС позивача призначено на посаду слідчого Другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Миколаєві як визначеного переможцем конкурсу та таким, що відповідає кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності на займану посаду згідно з рекомендації Внутрішньої конкурсної комісії.

Директором ТУ ДБР у м. Миколаєві 22.10.2020 позивача попереджено про наступне вивільнення. У вказаному попередженні за вих. № 01/12/22053 зазначено, що у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису ТУ ДБР у м. Миколаєві відповідно до наказів ДБР від 15.10.2020 №581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань» та від 20.10.2020 №201 ДСК «Про затвердження змін штатного розпису ТУ ДБР у м. Миколаєві» попереджено про наступне скорочення посади слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, з 01 лютого 2021 року на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу».

Із вказаним попередженням позивача ознайомлено 29.10.2020 року

В подальшому 2020 році його звільнено не було.

Директором ТУ ДБР у м. Миколаєві 29.01.2021 позивача попереджено про наступне вивільнення. У вказаному попередженні за вих. № 01/12.1/1655 зазначено, що у зв`язку зі скороченням чисельності або штату державних службовців, скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу, внаслідок змін до штатного розпису на 2021 рік № 1 територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у мiстi Миколаєві, затверджених наказом Державного бюро розслідувань від 25.01.2021 № 45 дск «Про затвердження та введення в дію штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на 2021 рік» та вiдповiдно до наказу територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві від 28.01.2021 № 7-ос «Про попередження працівників» попереджено про наступне скорочення посади слідчого другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у мiстi Миколаєві, яку обіймає позивач, по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення цього попередження.

Із вказаним попередженням позивача ознайомлено 29.01.2021 року

Наказом ТУ ДБР у м. Миколаєві від 24.02.2021 № 25-о/с позивача, звільнено з посади слідчого другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, з 01.03.2021, з формулюванням: «у зв`язку зі скороченням штату державних службовців».

Не погодившись з діями відповідача, в т.ч. щодо не запропонування відповідачем рівнозначної або нижчої вакантної посади та з наказом про звільнення, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства, ознайомившись із доводами представників сторін, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 43 Конституції України визначено, що кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду діяльності, реалізовує програми професійно - технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Законом України «Про державну службу» врегульовані відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначається правовий статус державного службовця.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.1 Закону України «Про державну службу», державна служба, це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну службу», посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Положеннями п.17 ч.3 ст.3 Закону України «Про державну службу» передбачено, що дія цього Закону не поширюється на: осіб рядового і начальницького складу правоохоронних органів та працівників інших органів, яким присвоюються спеціальні звання, якщо інше не передбачено законом.

Положеннями ст. 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» передбачено, що служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. На службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки. Прийняття громадян України на службу до Державного бюро розслідувань без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом. Кваліфікаційні вимоги та критерії професійної придатності для зайняття посад у підрозділах Державного бюро розслідувань затверджуються Директором Державного бюро розслідувань.

Отже, законодавець при регулюванні трудових відносин при проходженні та припинені державної служби згідно з Законом України «Про державну службу» та державної служби особливого характеру згідно з Законом України «Про Державне бюро розслідувань» встановив певні відмінності у правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій службовців, у тому числі введено особливі щодо проходження служби та реалізації повноважень службовців Державного бюро розслідувань.

Законом України «Про державну службу» врегульовані відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначається правовий статус державного службовця.

Пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (тут і далі - у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення (ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу»).

12 листопада 2015 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про Державне бюро розслідувань», який визначає правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань.

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (у редакції, чинній до 27.12.2019 року) Державне бюро розслідувань є центральним органом виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Постановою Кабінету Міністрів України №127 від 29 лютого 2016 року утворено Державне бюро розслідувань.

Наказом Державного бюро розслідувань від 21 грудня 2017 року №1 затверджено структуру Державного бюро розслідувань.

До структури включено Перше управління організації досудових розслідувань (управління з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції), Друге управління організації досудових розслідувань (управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя), Третє управління організації досудових розслідувань (управління з розслідування військових злочинів).

Також, у структурі Центрального апарату Державного бюро розслідувань передбачено такі первинні структурні підрозділи, як слідчі відділи. Слідчі відділи включені до складу вищезазначених Управлінь.

Водночас, 03 грудня 2019 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», який набрав чинності 27 грудня 2019 року та яким внесено зміни до Закону України «Про Державне бюро розслідувань».

Так, згідно зі статтею 1 Закон України «Про Державне бюро розслідувань» (у редакції, чинній з 27.12.2019 року) Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Тобто, відбулась змінена правового статусу Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган.

Статтею 91 Закону України «Про державну службу» визначено особливості проходження державної служби в окремих державних органах.

Особливості вступу, проходження та припинення державної служби у Апараті Верховної Ради України, державних органах, зазначених у частинах першій, восьмій - десятій цієї статті, інших органах системи правосуддя, дипломатичної служби, правоохоронних, митних та податкових органах регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, визначених спеціальним законодавством у відповідній сфері (ч.11 ст.91 Закону України «Про державну службу»).

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (тут і далі - у чинній редакції), систему Державного бюро розслідувань складають центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи. У складі Державного бюро розслідувань діють слідчі, оперативні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю та інші підрозділи. Організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань (ч.1). Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону (ч.2). На службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки (ч.3).

З викладених норм вбачається, що працівники Державного бюро розслідувань є особами рядового і начальницького складу, державними службовцями та особами, які уклали трудовий договір (контракт).

При цьому, враховуючи правовий статус Державного бюро розслідувань, державні службовці, які працюють у вказаному правоохоронному органі, на відміну від державних службовців органів виконавчої влади мають певні особливості вступу, проходження та припинення державної служби, які визначені спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про Державне бюро розслідувань».

Указом Президента України від 05 лютого 2020 року №41/2020 затверджено організаційну структуру Державного бюро розслідувань.

Так, організаційна структура Державного бюро розслідувань включає в себе:

1. Центральний апарат:

Головне слідче управління

Головне оперативне управління

Головне оперативно-технічне управління

Управління внутрішнього контролю

Управління забезпечення особистої безпеки

Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках

Управління правового забезпечення

Управління міжнародного співробітництва

Управління кадрової роботи та державної служби

Управління режимно-секретної роботи та захисту інформації

Управління фінансової діяльності та бухгалтерського обліку

Управління забезпечення діяльності

Управління інформаційних технологій

Відділ по роботі з громадськістю та засобами масової інформації

Відділ організаційно-аналітичного забезпечення

Патронатна служба.

2. Територіальні управління:

Територіальне управління, розташоване у місті Львові, що поширює свою діяльність на Волинську, Закарпатську, Івано-Франківську, Львівську, Тернопільську області

Територіальне управління, розташоване у місті Хмельницькому, що поширює свою діяльність на Вінницьку, Житомирську, Рівненську, Хмельницьку, Чернівецьку області

Територіальне управління, розташоване у місті Миколаєві, що поширює свою діяльність на Кіровоградську, Миколаївську, Одеську області

Територіальне управління, розташоване у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Автономну Республіку Крим, Запорізьку, Херсонську області, місто Севастополь

Територіальне управління, розташоване у місті Полтаві, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську, Полтавську, Сумську, Харківську області

Територіальне управління, розташоване у місті Краматорську, що поширює свою діяльність на Донецьку і Луганську області

Територіальне управління, розташоване у місті Києві, що поширює свою діяльність на місто Київ, Київську, Черкаську та Чернігівську області.

3. Інститут підготовки кадрів Державного бюро розслідувань та Науково-дослідний інститут судових експертиз Державного бюро розслідувань.

В даному випадку, указом Президента України від 05 лютого 2020 року № 41/2020 затверджено нову організаційну структуру Державного бюро розслідувань.

Наказом Державного бюро розслідувань від 15 жовтня 2020 року № 581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань» затверджено структуру та штатну чисельність територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, зокрема, структуру територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві штатною чисельністю 116 штатних одиниць.

Наказом Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 року № 201дск «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві» затверджено зміни до штатного розпису на 2021 рік № 7 територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, та введено в дію з 01.02.2021 року.

У новому штатному розписі посади, з якої звільнено позивача не має.

Наказом Державного бюро розслідувань від 28.01.2021 року № 156 о/с «Про попередження працівників» наказано п.1 попередити працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, посади яких з 01.12.2020 року, з 23.12.2020 року, 04.01.2021 року та з 01.02.2021 року скорочуються, про наступне вивільнення.

Також, позивач на виконання вищезазначеного наказу був письмово попереджний про наступне вивільнення та скорочення його посади.

Відповідно до вимог Закону України «Про державну службу» та КЗпП України, позивача повідомлено про майбутнє звільнення з державної служби по закінченню 30 календарних днів з дня його повідомлення.

По закінченню відповідного строку позивача звільнено з державної служби на підставі п. 1 ч.1, ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Між тим, як вбачається із зібраних матеріалів справи та наданих сторонами пояснень, при звільненні позивача зі служби суб`єктом владних повноважень не запропоновано позивачу жодної вакантної посади у його новоутвореному структурному підрозділі.

Стосовно посилань позивача на те, що зміни до статті 87 Закону України «Про державну службу» є дискримінаційними, суд зазначає наступне.

02 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України від 12 грудня 2019 року №378-IX, яким внесено зміни до Кодексу законів про працю України та викладено його у новій редакції. Так, нормами зазначеного Закону змінено порядок скорочення державних службовців.

Зокрема, відповідно до частини 6 статті 49-2 Кодексу законів про працю України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року №440-ІХ внесені аналогічні зміни в Закон України «Про державну службу», який набрав чинності 13 лютого 2020 року.

Отже, після внесення Законом України від 14 січня 2020 року №440-IX змін у Закон України «Про державну службу», норми частини 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців не поширюються.

Суд зазначає, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/202 зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Однак, суд наголошує, що положеннями частини 3 статті 5 Закону України «Про державну службу» визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом.

Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону України «Про державну службу», на час прийняття оскаржуваного наказу було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то суд робить висновок про те, що в даному випадку саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню.

В даному випадку, з аналізу викладених положень Закону України «Про держану службу», вбачається що станом на момент звільнення позивача зі служби законодавцем передбачено у якості підстави для припинення державної служби факт скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

При цьому, норми ст. 87 Закону України «Про державну службу» не скасовувались та неконституційними не визнавались, а відтак немає підстав вважати, що відповідач діяв неправомірно, не запропонувавши позивачу будь-яку вакантну посаду державної служби у Державному бюро розслідувань, оскільки це є правом державного органу, а не обов`язком.

Стосовно тверджень позивача про протиправність наказу про звільнення від 24.02.2021 року № 25 о/с, оскільки останній підписано директором ТУ ДБР у м. Миколаєві, який не є суб`єктом призначення у розумінні ст. 91 Закону України «Про державну службу», суд зазначає наступне.

Законом України "Про державну службу" визначено дефініції "суб`єкт призначення" та "керівник державної служби".

Так, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну службу" керівник державної служби в державному органі (далі - керівник державної служби) - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі.

Пунктом 7 частини 1 статті 2 Закону України " Про державну службу" визначено, що суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 12 Закону України "Про державної служби" директор Державного бюро розслідувань, зокрема, призначає на посади та звільняє з посад працівників центрального апарату Державного бюро розслідувань, директорів та заступників директорів територіальних управлінь Державного бюро розслідувань.

Відповідно до абзацу 8 пункту 3 розділу III Положення про Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві, затвердженого наказом ДБР директор ТУ ДБР призначає на посади та звільняє з посад працівників ТУ ДБР, крім тих, яких призначає директор ДБР.

Статтею 87 Закону України "Про державну службу" визначено, що звільнення на підставі частини першої цієї статті приймає суб`єкт призначення або керівник державної служби.

На підставі вищевикладеного, вбачається, що директор ТУ ДБР у м. Миколаєві є суб`єктом призначення державних службовців.

У зв`язку з цим, наказ ТУ ДБР у м. Миколаєві від 24.02.2021 № 25 о/с виданий у межах наданих повноважень.

Водночас, суд вважає доречними твердження позивача, що відповідач не обґрунтував належними та допустимими доказами, що кваліфікаційні вимоги та обов`язки посади, яку займав позивач та на яку він просив його перевести, є різними, тому не приймає їх до уваги.

З огляду на те, що на позивача при звільненні, поширюються вимоги Закону України «Про державну службу», то не має необхідності досліджувати процес зміни статусу Державного бюро розслідування , як правоохоронного органу, так як у межах спірних правовідносин позивач мав статус державного службовця, склав Присягу державного службовця, а тому при здійсненні перевірки правомірності її звільненя зі служби за Законом України «Про державну службу» суду необхідно чи дотримано суб`єктом призначення гарантій проходження державної служби та вимоги загального трудового законодавства.

Як зазначено вище, структурний підрозділ Державного бюро розслідувань ,у якому проходив службу позивач до звільнення, ліквідовано і, як наслідок, скорочено усі посади державної служби у відповідному підрозділі , тому скорочення посади державної служби, яку обіймав позивач , є достатньою підставлю для звільнення зі служби.

Проаналізувавши обставини справи та норми чинного законодавства на момент звільнення позивача зі служби, суд зробив висновок, що чинними на момент звільнення позивача зі служби приписами Закону України «Про державну службу» передбачено лише право, а не обов`язок суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю вакантні посади у відповідному органі.

При цьому, суд не вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин приписи загального трудового законодавства, якими передбачено обов`язок роботодавця пропонувати працівникові іншу роботу у разі його організаційної структури, так як спірні правовідносини у цій частині врегульовано Законом України «Про державну службу», який є спеціальним нормативно-правовим актом.

З урахуванням вищевикладеного, суд робить висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139, 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Миколаєві (вул. Погранична, 9, м. Миколаїв, 54020, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Повний текст рішення складено та підписано 02.07.2021 року.

Суддя А.А. Радчук

.