Справа № 380/8749/20
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2021-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/8749/20 пров. № А/857/8631/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Сеника Р.П., Шинкар Т.І.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2021 року, ухвалене суддею Карп`як О.О. у м. Львові за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у справі № 380/8749/20 адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом у якому просить суд:

- стягнути з відповідача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) у розмірі 39369, 88 грн., за період із 29 серпня 2018 року по 30 вересня 2020 року;

У обґрунтування позовних вимог позивач зазначає те, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28.08.2018 року № 200 (по стройовій частині) позивачку звільнено з посади оператора відділення інформаційних систем інформаційно-телекомунікаційного центру інформаційно-телекомунікаційного вузла, знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу частини з 28.08.2018 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року у справі № 380/4062/20, яке залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.08.2018 року та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.08.2018 року.

30 вересня 2020 року на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року у справі № 380/4062/20 військова частина НОМЕР_1 виплатила ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у розмірі 39930,20 грн.

Отже, позивачка зазначає, що при звільненні їй не виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по день виключення зі списків частини 28 серпня 2018 року.

Позивачка вважає, що відповідач, в такому випадку, має нести відповідальність за несвоєчасний розрахунок при звільненні, яка полягає у виплаті середнього місячного грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, із застосуванням норм трудового законодавства, оскільки нормами спеціального законодавства не передбачено відповідальності за не проведення остаточного розрахунку при звільненні з військової служби.

На думку позивачки, відповідач порушив її право на своєчасний розрахунок при звільненні з військової служби, а тому просить захистити порушене право, шляхом стягнення на її користь з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.08.2018 року по 30.09.2020 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 серпня 2018 року по 30 вересня 2020 року (включно) в сумі 39 369,88 гривень.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 коп.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

У обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що стаття 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

З цих підстав відповідач вважає, що діяв в порядку, спосіб та межах наданих, чинним законодавством, повноважень, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що позивачка виключена зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення 28 серпня 2018 року, на підставі наказів командира військової частини НОМЕР_1 від 28.08.2018 року № 44-РС та № 200.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року у справі № 380/4062/20, яке залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.08.2018 року та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.08.2018 року.

30 вересня 2020 року на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року у справі № 380/4062/20 військова частина НОМЕР_1 виплатила ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у розмірі 39930,20 грн.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день виключення позивачки зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення, відповідач не провів з нею розрахунок у повному обсязі, а саме не виплатив індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 серпня 2018 року, а тому вважав, що відповідач має нести відповідальність передбачену статтею 117 КЗпП України у вигляді виплати позивачці середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, суд першої інстанції при застосуванні до відповідача відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП України, застосував критерій істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні і стягнув 39369,88 грн.

Апеляційний суд частково погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено те, що, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, позивачка має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 346 КАС України, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

Отже, за наявності висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах норми права необхідно застосовувати з врахуванням таких висновків.

При необхідності застосування норм права інакше, ніж це викладено в рішенні Великої Палати суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, яка за результатами розгляду справи приймає рішення про відступлення від попереднього висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

З приводу застосування ст. 117 КЗпП України Велика Палата виклала висновки у справах № 761/9584/15-ц (постанова від 26 червня 2019 року) та № 821/1083/17 (постанова від 26 лютого 2020 року).

Так, Верховний Суд вказав, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд, за певних умов, може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи те, що Велика Палата Верховного Суду, встановивши певні критерії, які враховуються при зменшенні розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України не визначила єдиної формули для обчислення суми, яка підлягає стягненню у випадку зменшення розміру відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні, і після 26 лютого 2020 року від такого правового висновку не відступала, апеляційний суд вважає хибними посилання суду першої інстанції на необхідність застосування розрахунків для обчислення цієї суми, викладених у постановах КАС ВС, які прийняті до вищевказаної дати.

Визначаючи розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, апеляційний суд враховує наступне.

Апеляційний суд встановив те, що позивачці при звільненні відповідач виплатив 122141,57 грн. Невиплачена сума становить 39930,20 грн., яка є простроченою заборгованістю.

Остаточний розрахунок з позивачкою відповідач провів 30.09.2020 року, тому період затримки розрахунку при звільненні тривав з 29 серпня 2018 року по 29 вересня 2020 року включно, а саме 763 дні.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з пп. «л» п. 1 розділу І Порядку № 100 у випадках, коли, згідно з чинним законодавством, виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати застосовується цей Порядок.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100, середня заробітна плата у вищевказаних випадках обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Враховуючи те, що розрахунок при звільненні проведено з позивачем у серпні 2018 року, середня заробітна плата позивача, з метою розрахунку середньої заробітної плати для проведення виплат, на підставі ст. 117 КЗпП України, обчислюється, виходячи з виплат за червень та липень 2018 року.

Згідно з абзацами 1, 2 пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 100, при обчисленні середньої заробітної плати, враховуються всі суми нарахованої заробітної плати, згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

З огляду на норми п. 4 розділу ІІІ Порядку № 100, апеляційний суд не встановив факту здійснення позивачеві, протягом січня лютого 2018 року, виплат, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.

Згідно з розділом IV Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. (абз. 1 п. 8).

Суд першої інстанції вірно встановив те, що, відповідно до особистої картки грошового забезпечення позивачки за 2018 рік, за два останні повні місяці (червень-липень 2018 року) позивачці нараховано та виплачено грошове забезпечення у такому розмірі: 8743,20 грн. за червень 2018 року та 8743,20 грн. за липень 2018 року, що за два місяці становить 17486,40 грн.

Однак, суд першої інстанції помилково розрахував середньоденний заробіток позивачки, шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число календарних днів у цих місяцях.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що, з огляду на вимоги абз. 1 п. 8 Порядку № 100, середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число календарних днів за цей період, тільки у випадках прямо передбачених чинним законодавством.

Враховуючи те, що для розрахунку середньоденного заробітку військовослужбовців чинним законодавством не передбачено обов`язку застосування числа календарних днів у місяцях, які беруться для розрахунку, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що, за загальним правилом, для такого розрахунку необхідно використовувати число робочих днів у відповідних місяцях.

Пунктом 4 статті 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено те, що для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової військової служби, встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями.

Отже, апеляційний суд встановив те, що позивачці, протягом червня липня 2018 року, було встановлено п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. У червні 2018 року був 20 робочих днів, а в липні 22. Отже, число відпрацьованих робочих днів за цей період становить 42 робочих дні.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивачки, для проведення розрахунків, передбачених ст. 117 КЗпП України, становить 416,34 грн. (17486,40 грн. заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні поділити на 42 число відпрацьованих робочих днів за цей період).

Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні позивачки становить 318083,76 грн (416,34 грн. х 763 дні = 317667,42 грн.).

Розмір простроченої заборгованості роботодавця з виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором становить 39930,20 грн.

Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості 763 дні.

Тривалість такого періоду, з моменту порушення права працівника (29 серпня 2018 року) і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум (10 жовтня 2020 року), пов`язана з наявністю спору з приводу належних позивачці виплат індексації грошового забезпечення.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що остаточний розрахунок з позивачкою при звільненні, в частині виплати індексації грошового забезпечення, проведено 30.09.2020 року.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що ст. 117 КЗпП України не ставить в залежність розмір відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні від ймовірного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні.

Враховуючи те, що позивачка не визначила ймовірного розміру майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, і чинним законодавством не встановлено порядку проведення відповідного розрахунку, апеляційний суд позбавлений можливості оцінити обставини, що стосуються ймовірних майнових втрат позивачки, в тому числі порівняти ймовірні майнові втрати позивачки із заявленою позивачкою до стягнення сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та невиплаченою своєчасно частиною грошового забезпечення.

Щодо дій працівника та роботодавця у спірних правовідносинах апеляційний суд звертає увагу на те, що порушення права позивачки на своєчасний розрахунок при звільненні тривали з 29 серпня 2018 року по 29 вересня 2020 року, тобто понад два роки, внаслідок протиправних дій відповідача.

З огляду на встановлені судом обставини, апеляційний суд вважає за необхідне визначити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України з врахуванням висновків Верховного Суду у справі № 480/3105/19, що викладені у постанові від 30 листопада 2020 року, у якій вказано те, що висновки, викладені й цій справі корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17,

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, апеляційний суд враховує встановлені вище обставини, а саме:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи обставини цієї справи апеляційний суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 162071,77 гривень, з яких: грошове забезпечення 122141,57 гривень (75,36%) та індексація грошового забезпечення 39930,20 гривень (24,63%).

Обчислена апеляційним судом, відповідно до Порядку № 100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення, становить 317667,42 гривень.

Апеляційний суд, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивачки стягнення на її користь 78241.49 гривень, як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (24,63% від 317667,42).

Отже, апеляційний суд встановив те, що суд першої інстанції не вірно визначив розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак зважаючи на те, що позивачка не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то апеляційний суд змінює судове рішення лише в частині мотивів задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити в частині мотивів задоволення позову.

Враховуючи встановлені апеляційним судом обставини, позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 необхідно задовольнити з мотивів, які викладені у цій постанові.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2021 року в справі № 380/8749/20 змінити в частині мотивів задоволення позову.

Адміністративним позовом ОСОБА_1 задовольнити з мотивів, що викладені в мотивувальній частині цієї постанови.

В іншій частині Львівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2021 року в справі № 380/8749/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Р. П. Сеник
Т. І. Шинкар
Повний текст постанови складений 30.06.2021 року