Справа № 200/1964/21-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2021-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року справа №200/1964/21-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Міронової Г.М., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року (повне судове рішення складено 19 квітня 2021 року у м. Слов`янську) у справі № 200/1964/21-а (суддя в І інстанції Хохленков О.В.) за позовом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області до Відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), третя особа ОСОБА_1 , про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,

УСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (далі ТУДСА) звернулось до суду з позовом до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) (далі Управління) про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив наступне.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26.02.2019, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 16.05.2019, позовна заява ОСОБА_1 до ТУДСА про зобов`язання вчинити певні дії задоволена в повному обсязі.

Зобов`язано позичкодавця за договором позички № 2 від 07.02.2007 ТУДСА виконати умови п. 3.1 договору позички та зобов`язати за умовами договору позички від 07.02.2007 продати ОСОБА_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_1 , квартиру АДРЕСА_1 зі знижкою 50 відсотків.

Постановою Верховного Суду від 16.09.2020 рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26.02.2019 та постанову Донецького апеляційного суду від 16.05.2019 - залишено без змін.

07.06.2020 державним виконавцем на підставі виконавчого листа №243/202/19, виданого Слов`янським міськрайонним судом Донецької області, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою ТУДСА встановлено строк для виконання рішення суду.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління від 02.02.2021 на ТУДСА за невиконання без поважних причин судового рішення накладено штраф на користь держави у розмірі 5100 грн. у зв`язку з тим, що після відкриття виконавчого провадження боржник рішення суду не виконав.

ТУДСА листом від 10.02.2021 №05-670/20, у зв`язку із надходженням постанови про поновлення виконавчого провадження повідомило державного виконавця про те, що виконати судове рішення останнє не має можливості, адже для продажу квартири необхідно провести низку заходів для забезпечення законності та додержання порядку її відчуження.

У зв`язку з тим, що невиконання рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26.02.2019 допущено виключно з поважних причин, ТУДСА наголосило, що виконує дії, спрямовані на виконання рішення суду та продаж квартири.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII) передбачено застосування штрафних санкцій до боржника виключно за умови неповажності невиконання вимог, викладених у постанові про відкриття виконавчого провадження. Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Листом 23.11.2020 №05-3796/2020 ТУДСА звернулось до Державної судової адміністрації України стосовно надання рекомендацій щодо порядку відчуження майна (квартири), що знаходиться на балансі управління.

Листом від 21.12.2020 №10-23547/20 ДСА України рекомендувала звернутися до суду з заявою про роз`яснення судового рішення.

Крім того, листом від 08.02.2021 №05-650/21 ТУ ДСА просило ДСА України, як головного розпорядника бюджетних коштів, надати довіреність для вчинення відповідних дій при продажу квартири. Станом на 18.02.2021 відповідь ДСА України на вказаний лист до ТУДСА не надходила.

ТУДСА вказує, що виникли обставини, що роблять неможливим виконання рішення суду у встановлений ним спосіб, оскільки компетентним державним органом не визначено відповідної процедури, а тому територіальне управління ДСА України в Донецькій області не мало можливості виконати судове рішення, у зв`язку з чим виникла необхідність встановлення способу і порядку виконання рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26.02.2019.

ТУДСА було виконано всі залежні від нього дії для виконання судового рішення в законний спосіб, однак ці обставини при винесенні оскарженої постанови державним виконавцем не було враховано.

На цих підставах позивач просив суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління від 02 лютого 2021 року у виконавчому провадженні № 59303517 про накладення на ТУДСА штрафу на користь держави в розмірі 5100 гривень (далі Спірна постанова).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги наведено доводи аналогічні, викладеним в позовній заяві. Апелянт наголошує, що суд не надав належної правової оцінки фактичним обставинам справи в сукупності з нормами чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, у зв`язку із чим дійшов хибного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.2 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено таке.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26.02.2019, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 16.05.2019, позовна заява ОСОБА_1 до ТУДСА про зобов`язання вчинити певні дії задоволена в повному обсязі.

Зобов`язано позичкодавця за договором позички № 2 від 07.02.2007 ТУДСА виконати умови п. 3.1 договору позички та зобов`язати за умовами договору позички від 07.02.2007 року продати ОСОБА_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_1 , квартиру АДРЕСА_1 зі знижкою 50 відсотків (а.с.14-16).

Постановою Верховного Суду від 16.09.2020 рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26.02.2019 та постанову Донецького апеляційного суду від 16.05.2019 - залишено без змін (а.с.17-23).

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління від 22.12.2020 ВП № 59303517 поновлено вчинення виконавче провадження за виконавчим листом № 243/202/19 (а.с.6).

Спірною постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління на ТУДСА за невиконання без поважних причин судового рішення накладено штраф на користь держави у розмірі 5100 грн. у зв`язку з тим, що після відкриття виконавчого провадження боржник рішення суду не виконав (а.с.8).

ТУДСА листом від 10.02.2021 №05-670/20 у зв`язку із надходженням постанови про поновлення виконавчого провадження повідомило державного виконавця про те, що виконати судове рішення територіальне управління не має можливості, адже для продажу квартири необхідно провести низку заходів для забезпечення законності та додержання порядку її відчуження (а.с.10).

Листом 23.11.2020 №05-3796/2020 ТУДСА звернулось до Державної судової адміністрації України стосовно надання рекомендацій щодо порядку відчуження майна (квартири), що знаходиться на балансі управління (а.с.11).

Листом від 21.12.2020 №10-23547/20 ДСА України рекомендувала ТУДСА звернутися до суду з заявою про роз`яснення судового рішення (а.с.13).

Крім того, листом від 08.02.2021 №05-650/21 ТУДСА просило ДСА України, як головного розпорядник бюджетних коштів, надати довіреність для вчинення відповідних дій при продажу квартири (а.с.12).

Відповідачем було сформовано дві вимоги виконавця від 18.01.2021 № 747/01.350/ та від 09.03.2021 № 3955/02.3-50/ (а.с.72-73,79).

Вирішуючи спір по суті, колегія суддів виходить з такого.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частинами другою та третьою статті 14 КАС України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до частини другої статті 255 КАС України, у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою, другою статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ст.1 Закону № 1404-VIII, що є спеціальним у відношенні виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) є сукупністю дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини 1статті 26 Закону № 1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

За правилами п.1 ч.1 ст.3 Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частинами 1 та п.1 ч.2 ст.18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії та здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до пункту 1 ч.3 ст.18 Закону № 1404-VIII, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (ч. 4 ст.18 Закону № 1404-VIII).

Згідно з частинами 1-3 статті 63 Закону № 1404-VIII, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 75 Закону № 1404-VIII, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Поважними в розумінні наведених норм закону можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його волевиявлення. Даючи оцінку тому, чи правомірно на боржника накладено штраф за невиконання судового рішення, потрібно з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом) і в чому причина невиконання судового рішення у відведений йому строк.

Отже, накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання.

Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.

При цьому, умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. Джерелом відомостей про фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом можуть слугувати будь-які докази, що містять відповідну інформацію, вид та обсяг яких залежить від характеру правовідносин, суті та змісту покладеного на боржника зобов`язання та мотивів рішення, яке примусово виконується.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26.02.2019 позовні вимоги ОСОБА_1 до ТУДСА про зобов`язання вчинити певні дії задоволені в повному обсязі.

Зобов`язано позичкодавця за договором позички № 2 від 07.02.2007 ТУДСА виконати умови п.3.1 договору позички та зобов`язати за умовами договору позички від 07.02.2007 продати ОСОБА_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_1 , квартиру АДРЕСА_1 зі знижкою 50 відсотків.

Постановою Донецького апеляційного суду від 16.05.2019 судове рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Отже, з дня набрання законної сили рішенням суду минуло вже майже два роки, а рішення суду до сих пір позивачем не виконано.

Спірним питанням в цій справі є правомірність прийняття державним виконавцем постанови про накладення штрафу за невиконання рішення суду.

Судами встановлено, що державним виконавцем була прийнята постанова про накладення штрафу на позивача за невиконання судового рішення.

Згідно з ч.2 ст.14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Частиною першою статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, одним з головних чинників реалізації покладеного на адміністративні суди завдання є забезпечення виконання судових рішень. Саме виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позивач в позовній заяві вказував, що виникли обставини, що роблять неможливим виконання рішення суду у встановлений ним спосіб, оскільки компетентним державним органом не визначено відповідної процедури продажу квартири.

Оскільки цивільне процесуальне законодавство не передбачає звернення боржника із заявою про встановлення способу або порядку виконання рішення, то позивач звертався до державного виконавця з відповідною заявою про те, щоб той звернувся до суду з такою заявою.

Однак, ніяких доказів свого звернення до державного виконавця позивач суду не надав.

Також позивач вказував, що листом від 08.02.2021 він звернувся до Голови Державної судової адміністрації України про надання правової можливості здійснення продажу квартири довіреність, якою уповноважити начальника ТУДСА представляти інтереси ДСА України.

З цього приводу слід зазначити, що у виконавчому листі 243/202/19 зобов`язано саме ТУДСА виконати умови договору позички від 07.02.2007 та продати ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 зі знижкою 50 відсотків.

Тобто, рішення суду є зрозумілим та чітким і визначати додаткові порядок та спосіб його виконання не потребує.

Відповідно до чіткої й усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (див. рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (див. рішення у справі "Immobiliare Saffi" проти Італії", заява N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Проблема невиконання остаточних рішень проти держави розглядалась у пілотному рішенні ЄСПЛ проти України у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" від 15 жовтня 2009 року, заява N 40450/04), а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Суду з цього питання.

У п. 53 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі Войтенка; рішення у справі "Ромашов проти України" (Romashov v. Ukraine), N 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі "Дубенко проти України" (Dubenko v. Ukraine), N 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі "Козачек проти України" (Kozachek v. Ukraine), N 29508/04, від 7 грудня 2006 року). Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (див. рішення у справі "Шмалько проти України" (Shmalko v. Ukraine), N 60750/00, п. 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v. Ukraine), N 1811/06, від 19 лютого 2009 року).

В одній з перших справ проти України, в якій ЄСПЛ розглядав питання наявності ефективних засобів юридичного захисту щодо скарг на тривале невиконання судових рішень, Суд нагадав свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу N 1 (п.53 рішення ЄСПЛ у справі "Войтенко проти України" від 29 червня 2004 року N 18966/02).

При цьому, беручи до уваги свою усталену практику (рішення від 15 жовтня 2009 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", заява N 40450/04, п. п. 56 - 58 та 66 - 70) ЄСПЛ неодноразово постановляв, що у зв`язку з тривалим невиконанням рішень, винесених на користь заявників, мало місце також порушення ст. 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного національного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.

У той же час, Україну було зобов`язано вжити необхідних заходів для вирішення цієї проблеми, зокрема, запровадити ефективні засоби юридичного захисту або поєднання таких засобів, здатні забезпечити адекватне та достатнє відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів відповідно до принципів Конвенції, які закріплені в практиці Суду (див. рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", згадане вище, п. 94 та п. 5 резолютивної частини).

У п. 1 ст. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" зазначено, що "Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою, і без укладання спеціальної угоди, юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції", а ст.ст. 13 і 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23.02.2006 року передбачено, що "при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права" та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.

Отже, забезпечення адекватного виконання рішень національних судів є прямим обов`язковим держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші протии Україн від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

З огляду на встановлені обставини у справі, зокрема заяви ТУДСА про неможливість виконання рішення суду, місцевий суд дійшов правильного висновку, що боржник не виконував рішення суду без поважних причин.

Подання до апеляційної скарги доказів на виконання судового рішення - укладення відповідного договору, посвідченого нотаріально, після ухвалення місцевим судом оскаржуваного рішення - не є підставою для його скасування.

Оцінюючи у сукупності встановлені обставини та перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

За встановлених в цій справі обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, оскільки в межах даної адміністративної справи основні (суттєві) аргументи позовної заяви є необґрунтованими, а відповідач як суб`єкт владних повноважень, на якого частиною другою статті 77 КАС України покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, довів суду правомірність оскаржуваних рішень, натомість доводи позовної заяви не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та є безпідставними.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому вона підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статями 291, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року в справі № 200/1964/21-а залишити без змін.

Повне судове рішення 01 липня 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

І. Д. Компанієць

Г. М. Міронова