Справа № 640/10942/20
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2021-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2021 року м. Київ № 640/10942/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - позивач) з позовом до Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі - відповідач, НЕК «Укренерго») про стягнення адміністративно-господарських санкцій у розмірі 2 231 735,36 грн. та пені у розмірі 14 416,95 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідачем подано звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2019 рік, згідно якого середньооблікова кількість працівників облікового складу підприємства у 2019 році становила 8011 осіб та відповідно до норм Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» НЕК «Укренерго» мало працевлаштувати 320 осіб з інвалідністю, що становить 4% від основної кількості працівників товариства, однак було працевлаштовано лише 312 осіб з інвалідністю. Відтак, оскільки відповідачем не виконано нормативу, призначеного для працевлаштування осіб з інвалідністю, ним повинно бути сплачено адміністративно-господарські санкції та пеню.

Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти позову та зазначив, що ним належним чином виконувались вимоги нормативно-правових актів, що регулюють правовідносини соціальної захищеності інвалідів. Крім того, відповідачем зазначено, що при оформленні звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2019 рік ним допущено помилку стосовно середньооблікової ставки штатних працівників облікового складу (осіб), що потягло за собою невірне зазначення кількості працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність. На підставі зазначеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Ухвалою суду від 22.05.2020 відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається, що Державним підприємством «Національна енергетична компанія «Укренерго» () подано до Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів «Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів» за 2019 рік за формою 10-ПІ (Річна Поштова).

Відповідно до вищезазначеного звіту, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб) складає 8011 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 312 осіб з інвалідністю, а кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» становить 320 осіб.

Фондом за результатами перевірки звіту зроблено висновок, що відповідачем не виконано 4-х відсоткового нормативу, призначеного для працевлаштування інвалідів, як це передбачено статтею 19 Закону України від 21.03.1991 № 875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

На підставі викладеного позивачем нараховано суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, а також пеню за порушення строків сплати зазначеної суми, та звернувся до суду із позовом про їх стягнення.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, є Закон України від 21 березня 1991 року №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі - Закон № 875-ХІІ).

Згідно зі статтею 4 Закону №875-ХІІ соціальний захист інвалідів є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей інвалідів нарівні з іншими громадянами та полягає у наданні пенсії, державної допомоги, компенсаційних та інших виплат, пільг, соціальних послуг, здійсненні реабілітаційних заходів, встановленні опіки (піклування) або забезпеченні стороннього догляду.

Стаття 17 Закону №875-ХІІ встановлює, що з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів у разі потреби створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю.

Відповідно до статті 19 Закону №875-ХІІ визначено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним (ч. 5 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні»).

Таким чином, з наведеного вбачається, що законодавцем встановлений норматив робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, в розмірі 4 відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, і кожне підприємство, яке використовує найману працю, повинно дотримуватись такого нормативу.

При цьому, роботодавці самостійно здійснюють розрахунок кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу і забезпечують їх працевлаштування. Для забезпечення виконання нормативу роботодавці можуть здійснювати пошук осіб з інвалідністю на вакантні місця самостійно або звернутися за допомогою до територіального центру зайнятості. Норматив вважається виконаним, якщо у звітному році у роботодавця працює відповідна кількість осіб з інвалідністю за основним місцем роботи.

Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 10.02.2007 № 42 затверджено форми звітності № 10-ПІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів» та Інструкції щодо заповнення форми звітності № 10-ПІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів» (далі - Інструкція № 42).

Так, згідно із положеннями Інструкції № 42 про виконання нормативу із працевлаштування осіб з інвалідністю роботодавці мають відзвітувати до відділень Фонду соціального захисту інвалідів за місцем їх реєстрації. Для цього вони подають або надсилають рекомендованим листом щороку до 1 березня Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою №10-ПІ.

У рядку 01 Звіту відображається середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу за рік. У рядку 02 відображається середньо облікова кількість штатних працівників за рік, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність. Фізична особа, яка використовує найману працю, якщо їй відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність, збільшує показник рядка 02 на одиницю. У рядку 03 відображається кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених роботодавцем, відповідно до нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю, установленого ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» (п.п. 3.1-3.3. Інструкції № 42).

Спеціальним законом для Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» як суб`єкта господарювання, що здійснює оперативно-технологічне управління режимами роботи об`єднаної чисельності працівників, зайнятих у непромисловому виробництві є Закон України «Про ринок електричної енергії».

Відповідно до п.9 статті 12 Закону України «Про ринок електричної енергії» підприємства електроенергетики створюють робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю в розмірі 4 відсотків загальної чисельності працівників, зайнятих у непромисловому виробництві.

Відповідно до поданого відповідачем «Звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів» за 2019 рік середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу підприємства у 2019 році становила 8011 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність (осіб), підприємств, що ввійшли до складу господарського об`єднання - 312 осіб, кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів, зарахована до нормативу таких робочих місць - 320 осіб.

Отже із вказаного звіту вбачається, що відповідно до нормативів, встановлених ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів», у відповідача в 2019 році повинна працювати 320 осіб з інвалідністю, при цьому фактично працевлаштовано 312 осіб.

Натомість, у відзиві на позовну заяву відповідач стверджує, що у «Звіті про зайнятість і працевлаштування інвалідів» за 2019 рік була допущена технічна помилка, і середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність (осіб), підприємств, що ввійшли до складу господарського об`єднання за 2019 рік становить 315 осіб, а не 312, як було помилково зазначено у звіті.

Також, відповідач зазначив, що протягом 2019 року 59 працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, звільнено з посад, що мало безпосередній вплив на кількість працюючих інвалідів на кінець 2019 року, вказану у звіті товариства.

За вказаних обставин, у зв`язку із зменшенням кількості штатних працівників облікового складу на кількість працівників промислового виробництва, що передбачено п. 9 ст. 12 Закону України «Про ринок електричної енергії», також з урахуванням поправок до «Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів» за 2019 рік, яким уточнено середньооблікову кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, суд вважає, що відповідачем виконаний встановлений ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Більше того, суд зазначає, що підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю лише в тому випадку, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало інваліда з причин незалежних від нього: відсутність інвалідів, відмова інваліда від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню інвалідів.

До того ж, позивачем не надано доказів того, що відповідач ухилявся від виконання покладеного на нього Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» обов`язку по працевлаштуванню осіб з інвалідністю згідно встановленого нормативу.

Відповідальність за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю встановлена ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів», частиною 1 якої встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк (ч. 2 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів»).

Згідно із частинами 3, 4 статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов`язкових платежів).

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.

Спори, що виникають із правовідносин за статтями 19 і 20 цього Закону, вирішуються Фондом соціального захисту інвалідів або в судовому порядку (ч. 9 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів»).

Відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Отже для стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов`язань та встановлення в діях або бездіяльності підприємства складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

Статтею 238 Господарського кодексу України передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Таким чином, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до учасника господарських відносин за порушення ним правил, встановлених законодавчими актами, при наявності в діях суб`єкту господарювання вини у вчиненні такого порушення та якщо ним не приймались заходи, спрямовані на недопущення господарського правопорушення.

При цьому, елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв`язку між самим порушенням та його наслідками.

Також суд зазначає, що роботодавець вжив усіх необхідних заходів для недопущення порушення, а факт непрацевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць для даної категорії громадян, у зв`язку з їх відсутністю, не може слугувати підставою для накладення адміністративно-господарських санкцій, за відсутності вини юридичної особи.

Дослідивши матеріали справи, з урахуванням поправок до «Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів» за 2019 рік, яким уточнено середньооблікову кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, а також звільненням штатних працівників облікового складу на кінець звітного періоду, суд дійшов висновку, що відповідачем вжито всіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, а тому правові підстави для притягнення відповідача до відповідальності відсутні.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 241-246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 104, ) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295-297 КАС України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя В.П. Шулежко