Справа № 440/2678/21
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2021-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 р. Справа № 440/2678/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Макаренко Я.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.04.2021, головуючий суддя І інстанції: С.О. Удовіченко, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 29.04.21 по справі № 440/2678/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

25 березня 2021 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії та рішення №73 від 30 грудня 2020 року та від 22 березня 2021 року та встановити відсутність компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо зменшення ОСОБА_1 відсоткового значення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, визначеного постановою Київського районного суду м. Полтави від 16 лютого 2017 року по справі №552/479/17 у розмірі 90% заробітної плати судді, працюючого на відповідній посаді, при його перерахунку на підставі рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року у справі №440/3933/20 з 90% на 60%, а потім до 56% та скасувати рішення №73 від 30 грудня 2020 року та від 22 березня 2021 року щодо зменшення відсоткового значення розміру щомісячного довічного грошового утримання;

- зобов`язати відповідача здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням фактично сплачених сум починаючи з 19 лютого 2020 року.

В обгрунтування позовної заяви зазначено, що ГУ ПФУ в Полтавській області при здійсненні перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці, на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду у справі № 440/3933/20 від 09 вересня 2020 року, протиправно зменшило ОСОБА_1 відсотковий розмір від заробітної плати зазначеної у довідці Апеляційного суду Полтавської області від 25 лютого 2020 року № 01-46/45/2020.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29.04.2021 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо здійснення з 19 лютого 2020 року ОСОБА_1 перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 56 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Визнано протиправними та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області № 73 від 30 грудня 2020 року.

Визнано протиправними та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області № 73 від 22 березня 2021 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області з 19 лютого 2020 року здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно з довідкою Апеляційного суду Полтавської області №01-46/45/2020 від 25 лютого 2020 року в розмірі 64 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, з урахуванням фактично виплачених сум.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вказане рішення та прийняти в цій частині нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що відсотковий розмір його щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 90% від утримання судді, працюючого на відповідній посаді, що визначений судовим рішенням, не може бути змінений жодним органом, підприємством, установою та організацією, посадовою чи службовою особою, іншою фізичною особою.

Позивач наголошує, що під час перерахунку мого довічного утримання судді на підставі рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року у справі № 440/3933/20, відповідач повинен бути діяти в межах своєї компетенції та здійснити такий перерахунок з 19.02.2020, виходячи із встановленого іншим рішенням суду, тобто постановою Київського районного суду м. Полтави від 16 лютого 2017 року у справі № 552/479/17, відсоткового значення цього утримання у розмірі 90% від утримання судді, працюючого на відповідній посаді.

Позивач вважає, що при перерахунку пенсії змінною величиною є лише розмір грошового забезпечення, натомість відсоткове значення розміру основної пенсії, яке обчислювалося при її призначенні відповідно до наявної у позивача вислуги років, є незмінним.

Позивач наголошує, що на дату звільнення 15 вересня 2016 року та визначення стажу роботи на посаді судді, що дає право на обчислення розміру довічного грошового утримання судді у відставці, окрім стажу 23 роки 04 місяці 16 днів, необхідно було враховуйати календарний період проходження строкової військової служби (з 24 квітня 1984 року по 27 травня 1986 року), половину строку навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті /Диплом Серії УВ № 749028/(з 01 вересня 1986 року по 29 червня 1990 року), не суперечить чинному на момент звільнення законодавству.

На думку позивача, суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку, що на час обрання позивача на посаду судді законом не вимагався мінімальний стаж роботи в галузі права для набуття права для обрання на посаду судді на дату такого обрання (призначення), оскільки помилково застосував норми Закону Української PCP від 05.06.1981 № 2022-Х "Про судоустрій Української PCP", які діяли у період з 26.06.1981 року до 01.12.1989 року та втратили чинність до дати мого обрання на посаду судді вперше та зарахування на посаду 30.04.1993 року.

Вимоги, визначені Законом України від 15.12.1992 № 2862-ХП "Про статус суддів", діяли з 10.02.1993 року до 05.07.2001 року при обранні суддів на посаду вперше, тобто на дату обрання та зарахування на посаду судді Хорольського районного суду Полтавської області, тобто 30.04.1993 року, що підтверджується копією трудової книжки Серія НОМЕР_1 та матеріалами пенсійної справи позивача.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, подав власну апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти в цій частині нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так, представник відповідача в апеляційній скарзі зазначає, що на виконання рішення суду Управлінням 30.12.2020 здійснено перерахунок ОСОБА_1 , як судді у відставці, щомісячного довічного грошового утримання відповідно до довідки Апеляційного суду Полтавської області від 25.02.2020 №01-46/45/2020, починаючи з 19.02.2020.

Розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 19.02.2020 становить 110985,60 грн., в тому числі з урахуванням 60% відсотків від заробітної плати судді 184976,00 грн. зазначеної у довідці довідки від 25.02.2020 №01-46/45/2020, виданої Апеляційним судом Полтавської області.

Таким чином, на дукму відповідача, судове рішення виконано в межах повноважень, покладених на управління.

Представник відповідача наголошує на тому, що інше застосування положень частини 4 статті 143 Закону № 1402-Х/ІІІ призвело б до того, що судді, які вийшли у відставку до 30 вересня 2016 року і жодного дня не працювали в умовах, коли конституційні вимоги до судді суттєво підвищилися, отримували б грошове утримання у розмірі, більшому, ніж судді, які підтвердили відповідність цим вимогам (пройшли кваліфікаційне оцінювання) і відпрацювали в таких умовах щонайменше три роки.

Таке застосування не узгоджується з метою кваліфікаційного оцінювання суддів та суперечить пункту 25 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402-7111.

Відповідач наголошує, що посада судді, який вийшов у відставку до 30 вересня 2016 року, не є "відповідною", рівнозначною посаді судді того самого суду, який пройшов кваліфікаційне оцінювання, підтвердив здатність здійснювати судочинство і продовжує працювати у цьому суду.

Для застосування частини 4 статті 143 Закону № 1402-7111 з метою перерахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які пішли у відставку до набрання чинності цим законом, тобто до 30 вересня 2016 року, "відповідною" є посада судді, який працює в тому самому суді до проходження кваліфікаційного оцінювання. Відповідно до пункту 23 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402-7111 такий суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-71 "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон № 2453-71).

Судді, які виходили у відставку до 30 вересня 2016 року, не розраховували і не могли розраховувати на поширення на них нового розміру довічного грошового утримання судді у відставці, оскільки не працювали за "новими правилами", не отримували суддівську винагороду у розмірі, визначеному Законом № 1402-7111 від 02.06.2016. Водночас, рівень довічного грошового утримання, який вони отримують за "старими" правилами, не менший, ніж той, який був їм забезпечений до цього, та відповідає попередньому рівню оплати їх праці.

На думку відповідача, позов ОСОБА_1 є безпідставним, таким що не відповідає нормам чинного законодавства України, а тому рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.04.2021 року підлягає скасуванню.

Позивач та відповідач не скористались своїм правом та не надали до Другого апеляційного адміністративного суду відзиви на апеляційні скарги.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що наказом Апеляційного суду Полтавської області № 07-09/62 від 15 вересня 2016 року, відповідно до постанови Верховної Ради України "Про звільнення суддів" № 1515-УIII від 08 вересня 2016 року, звільнено ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду Полтавської області 15 вересня 2016 року у з`язку з поданням заяви про відставку (а.с. 37).

Згідно матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 загальний трудовий стаж позивача становить 31 рік 11 місяців 15 днів, з якого 02 роки 01 місць 04 дні - військова служба; 03 роки 09 місяців 29 днів - навчання у вищому навчальному закладі; 23 роки 04 місяців 16 днів - робота на посаді судді; 02 роки 07 місяців 25 днів - інше.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Київського районного суду м. Полтави від 16 лютого 2017 року у справі №552/479/17 визнано протиправними дії Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області у призначенні та виплаті ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 86%, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, без урахування до судового стажу періоду проходження строкової військової служби у Збройних Силах СРСР; зобов`язано Полтавське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, період проходження строкової військової служби у Збройних Силах СРСР - 02 (два) роки 01 (один) місяць 04 (чотири) дні разом із стажем роботи на посаді судді Хорольського районного суду Полтавської області та Апеляційного суду Полтавської області - 23 роки 04 місяці 16 днів, а всього 25 років 05 місяців 20 днів стажу, та здійснити перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90 % заробітної плати судді, працюючого на відповідній посаді судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, починаючи з 16 вересня 2016 року, з урахуванням фактично виплачених сум (а.с. 9-11).

25 лютого 2020 року Ліквідаційною комісією Апеляційного суду Полтавської області видано ОСОБА_1 довідку вих.№01-46/45/2020 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до норм Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" та Рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року №2-р/2020 (а.с. 16).

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року по справі № 440/3933/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення відділу з питань перерахунків пенсій № 16 Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 04 березня 2020 року №22 про відмову ОСОБА_1 в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання на підставі довідки Ліквідації комісії Апеляційного суду Полтавської області від 25 лютого 2020 року № 01-46/45/2020. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок щомісячного довічного грошового утримання відповідно до довідки Ліквідації комісії Апеляційного суду Полтавської області від 25 лютого 2020 року № 01-46/45/2020 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19 лютого 2020 (а.с. 12-15).

На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року по справі № 440/3933/20 ГУ ПФУ в Полтавській області здійснено перерахунок ОСОБА_1 перерахунок щомісячного довічного грошового утримання відповідно до довідки Ліквідації комісії Апеляційного суду Полтавської області від 25 лютого 2020 року № 01-46/45/2020.

Рішенням ГУ ПФУ в Полтавській області № 73 від 30 грудня 2020 року ОСОБА_1 здійснено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання виходячи із 60% заробітної плати судді (а.с. 17).

Рішенням ГУ ПФУ в Полтавській області № 73 від 22 березня 2021 року ОСОБА_1 здійснено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання виходячи із 56% заробітної плати судді (а.с. 19).

Не погоджуючись із здійсненням перерахунку щомісячного довічного грошового утримання зі зменшеним відсотковим розміром від заробітної плати судді, позивач звернувся до суду.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що для належного способу захисту порушеного права позивача необхідно визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо здійснення з 19 лютого 2020 року ОСОБА_1 перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 56 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області № 73 від 30 грудня 2020 року і від 22 березня 2021 року та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області з 19 лютого 2020 року здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно з довідкою Апеляційного суду Полтавської області №01-46/45/2020 від 25 лютого 2020 року в розмірі 64 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, з урахуванням фактично виплачених сум.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII від 02 червня 2016 року визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Відповідно до частин першою та другою статті 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII від 02 червня 2016 року (надалі - Закон №1402-VIII) судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року; 2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Частинами третьою та четвертою статті 142 Закону №1402-VIII встановлено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Зазначена норма чітка, однозначна, зрозуміла та не вступає в колізію з іншими нормами.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача стосовно відсутності компетенції відповідача щодо зменшення відсоткового значення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, визначеного згідно з постановою Київського районного суду м. Полтави від 16 лютого 2017 року по справі № 552/479/17 у розмірі 90% заробітної плати судді, працюючого на відповідній посаді та зобов`язання відповідача здійснити позивачу перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% суддівської винагороди, колегія суддів зазначає наступне.

До 18 лютого 2020 року в Законі Україні "Про судоустрій і статус суддів" діяла норма пункту 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень, відповідно до якої право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу. В інших випадках, коли суддя йде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів". За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2020 від 18 лютого 2020 року у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень пунктів 4, 7, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 22, 23, 25 розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, пункт 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень визнаний неконституційним.

Конституційний Суд України вважає, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує діючий суддя. У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично. Встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності. Запровадження згідно із положеннями пункту 25 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402 різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, суперечить положенням частини першої статті 126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів Конституцією і законами України.

Відповідно до статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Таким чином, з 18 лютого 2020 року в законодавстві відсутні норми, які окремо регулюють питання суддівської винагороди та щомісячного грошового утримання судді у відставці, для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання відповідно до вимог Закону №1402-VIII.

За таких обставин, на позивача розповсюджується загальні правила нарахування щомісячного грошового утримання судді у відставці, передбачені статтею 142 Закону №1402-VIII.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги позивача про преюдиційний характер судового рішення у справі № 552/479/17, оскільки постановою Київського районного суду м. Полтави від 16 лютого 2017 року зобов`язано Управління Пенсійного фонду України Ленінського району в м. Полтаві провести перерахунок довічного грошового утримання ОСОБА_1 у розмірі 90% грошового утримання працюючого судді починаючи з 16 вересня 2016 року, у той час, як чинним Законом №1402-VIII передбачені інші розміри суддівської винагороди та їх відсотковий розмір для нарахування щомісячного грошового утримання та на дату спірних правовідносин на позивача розповсюджується загальні правила нарахування щомісячного грошового утримання судді у відставці, передбачені статтею 142 Закону №1402-VIII.

За Законом від 07 липня 2010 року № 2453-VI, який втратив чинність, грошове утримання судді обраховувалось з 15 мінімальних заробітних плат з підвищуючими коефіцієнтами для суддів апеляційної та касаційної інстанції (з урахування пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018).

Водночас, чинним Законом Закону України Про судоустрій і статус суддів №1402-VIII від 02 червня 2016 року визначені інші вихідні дані для обрахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, а саме:

- щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді (частина четверта статті 142 Закону № 1402-VIII);

- базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (з підвищуючими коефіцієнтами для суддів апеляційної та касаційної інстанції) (частини третя та четверта 135 Закону № 1402-VIII).

Колегія суддів наголошує, що правила визначення розміру щомісячного грошового утримання також врегульовані статтею 142 Закону №1402-VIII - щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Колегія суддів вважає, що для застосування розміру 90 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, про який зазначає позивач, немає жодної підстави, оскільки зазначений розмір був передбачений Законом України "Про судоустрій і статус суддів" № 2453-VI від 07 липня 2010 року, який з 18 лютого 2020 року з моменту проголошення Рішення КСУ № 2-р/2020 від 18 лютого 2020 року остаточно втратив чинність в частині регулювання питань щодо щомісячного грошового утримання.

Натомість, чинним Законом №1402-VIII передбачені інші розміри суддівської винагороди та їх відсотковий розмір для нарахування щомісячного грошового утримання.

Так, Законом № 1402-VIII, як і раніше Законом № 2453-VI передбачено виплату пенсії або за вибором судді у відставці щомісячного довічного грошового утримання.

З матеріалів справи встановлено, що позивач обрав щомісячне довічне грошове утримання, а не пенсію.

Закон № 2453-VI втратив чинність, натомість, діючим Законом № 1402-VIII встановлено, що у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання (частина четверта статті 142), тому суд критично оцінює доводи позивача про те, що розмір довічного грошового утримання є сталим та не може змінюватися.

Верховний Суд у рішенні від 16 червня 2020 року по зразковій справі №620/1116/20 (Пз/9901/5/20) дійшов висновку про наявність у судді у відставці, який отримує щомісячне грошове утримання у розмірі обчисленому згідно положень Закону № 2453-VI, права (підстава) на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді відповідно до Закону України №1402-VIII.

Аналізуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, про відсутність правових підстав для обрахунку щомісячного грошового утримання одночасно за складовими, які передбачені для різних формул обрахунку грошового утримання (розмір суддівської винагороди за Законом № 1402-VIII; розмір відсотку за Законом № 2453-VI), оскільки чинним Законом №1402-VIII передбачені інші розміри суддівської винагороди та розмір відсотків від неї для нарахування щомісячного грошового утримання.

Для визначення відсотку розміру довічного грошового утримання позивача від суддівської винагороди працюючого судді на підставі норм Закону №1402-VIII не призводить до порушення статті 22 Конституції України, оскільки розмір довічного грошового утримання, на який має право позивач згідно норм Закону №1402-VIII, не є меншим ніж той, який був забезпечений позивачу на підставі положень Закону від 07 липня 2010 року №2453-VI.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що застосовуючи при перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 на підставі довідки Апеляційного суду Полтавської області від 25 лютого 2020 року №01-46/45/2020 з 19 лютого 2020 року приписи статті 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII від 02 червня 2016 року, а не приписи Законів, які втратили чинність, відповідач діяв правомірно, доводи апеляційної скарги позивача наведеного висновку не спростовують.

Щодо правильності розрахунку відповідачем стажу судді у відставці при здійсненні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 на підставі довідки Апеляційного суду Полтавської області від 25 лютого 2020 року №01-46/45/2020 з 19 лютого 2020 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 137 Закону України №1402-VIII до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена ВРП, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Частиною третьою статті 142 Закону України №1402-VIII встановлено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у зв`язку з прийняттям Закону України "Про Вищий антикорупційний суд" від 12 липня 2018 року №2509-VIII статтю 137 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" доповнено частиною другою, згідно з якою до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді. Закон не зазначає, що ця робота має обов`язково передувати призначенню на посаді судді.

При цьому абзацом 4 пункту 34 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №1402-VIII від 02 червня 2016 року "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Пунктом 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI, в редакції чинній до 28 березня 2015 року, визначено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом №2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ "Про статус суддів" (далі - Закон № 2862-ХІІ).

Отже, при обчисленні стажу роботи на посаді судді підлягають застосуванню норми законодавства, які були чинними на день призначення (обрання) відповідного судді. При цьому при обчисленні стажу, який дає право на відставку окремо слід застосовувати положення частини першої статті 137 зазначеного закону, положення частини другої цієї статті, як стаж, який зараховується додатково.

Аналізуючи наведені норми права, колегія суддів зазначає, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж роботи судді в галузі права, який вимагався законом, як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені у постанові Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у справі № 9901/302/19.

Частиною першою статті 2 Закону Української Радянської Соціалістичної Республіки від 05.06.1981 N2023-X "Про вибори районних (міських) народних судів Української РСР" (чинного на час обрання позивача на посаду судді), було визначено, що народним суддею і народним засідателем районного (міського) народного суду може бути обраний кожний громадянин Української РСР, який досяг на день виборів 25 років.

Отже, на час обрання позивача на посаду судді законом не вимагався мінімальний стаж роботи в галузі права для набуття права для обрання на посаду судді на дату такого обрання (призначення).

Згідно з пунктом 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року №865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" (чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді 10 років) до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Відповідно до статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року №584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів", чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді 10 років, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Таким чином, законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом № 2453-VI, було передбачено право судді на зарахування до стажу, яке дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарного періоду проходження строкової військової служби.

Це підтверджується також положеннями Закону України "Про Вищу раду правосуддя" від 21 грудня 2016 року №1798-VIII, яким були внесені зміни в Закон України "Про судоустрій і статус суддів", зокрема, пункт 34 Прикінцевих та перехідних положень доповнено абзацом четвертим такого змісту: "Судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання)".

Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 235/7316/16-а.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до стажу роботи на посаді судді позивача, що дає право на обчислення розміру довічного грошового утримання судді у відставці, крім стажу 23 роки 04 місяці 16 днів, який відповідач врахував при обрахунку грошового утримання судді у відставці, слід також врахувати календарний період проходження строкової військової служби (з 24 квітня 1984 року по 27 травня 1986 року), половину строку навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті /Диплом Серії УВ № 749028/(з 01 вересня 1986 року по 29 червня 1990 року) (а.с. 49, 68).

Отже, стаж роботи позивача на посаді судді в загальному розмірі складає 27 років 0 місяці, 05 днів що дає право на перерахунок ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 19 лютого 2020 року, згідно з довідкою Апеляційного суду Полтавської області №01-46/45/2020 від 25 лютого 2020 року в розмірі 64 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді (50 відсотків за 20 років + (2%*7 років, оскільки за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді).

Проте з матеріалів справи вбачається, що Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснило перерахунок щомісячного довічного грошового утримання позивача на підставі довідки Апеляційного суду Полтавської області від 25 лютого 2020 року №01-46/45/2020 з 19 лютого 2020 року в розмірі 56 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, чим порушило вимоги частини третьої статті 142 Закону України Про судоустрій і статус суддів №1402-VIII від 02 червня 2016 року.

Отже, здійснюючи ОСОБА_1 перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 56 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, та приймаючи рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області 73 від 30 грудня 2020 року та від 22 березня 2021 року, відповідач діяв не на підставі, не у спосіб, що визначені Конституцією та Законом України Про судоустрій і статус суддів №1402-VIII від 02 червня 2016 року, та необґрунтовано. Доводи апеляційної скарги відповідача наведених висновків не спростовують.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про необхідність встановлення судового контролю, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Наведена норма процесуального закону не є імперативною та передбачає право суду на власний розсуд, виходячи з фактичних обставин справи, приймати рішення про необхідність чи недоцільність у зобов`язанні суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення. Вирішуючи питання щодо встановлення судового контролю суд враховує надані позивачем докази, особливості покладених на суб`єкта владних повноважень обов`язків згідно з судовим рішенням та його можливості ці обов`язки виконати без достатніх зволікань.

У цій справі позивачем не обґрунтовано необхідність застосування заходів судового контролю, а у суду відсутні підстави вважати, що відповідач буде ухилятись від виконання судового рішення після набрання ним законної сили.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, вимога позивача про встановлення судового контролю шляхом зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подати звіт про його виконання задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що для належного способу захисту порушеного права позивача необхідно визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо здійснення з 19 лютого 2020 року ОСОБА_1 перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 56 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області № 73 від 30 грудня 2020 року і від 22 березня 2021 року та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області з 19 лютого 2020 року здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно з довідкою Апеляційного суду Полтавської області №01-46/45/2020 від 25 лютого 2020 року в розмірі 64 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, з урахуванням фактично виплачених сум.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано частково задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.04.2021 року по справі № 440/2678/21 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача чи відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.04.2021 по справі № 440/2678/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) О.М. Мінаєва Я.М. Макаренко