Справа № 300/3472/20
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/3472/20 пров. № А/857/6989/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Сеника Р.П., Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 березня 2021 року у справі № 300/3472/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними, -

суддя в 1-й інстанції Матуляк Я.П.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,-

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Чеха Микола Володимирович, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (далі ГУ ДПС в Івано-Франківській області, відповідач) та просив скасувати податкове повідомлення-рішення від 23.10.2020 року за № .

В обґрунтування вимог зазначає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення підлягає до скасування, оскільки таке прийняте з пропуском строку встановленого п.7 Розділу ІІ Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 за №1204.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 березня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішення, його оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі покликається на аналогічні обставини, які були викладенні у адміністративному позові. Зокрема звертає увагу на те, що суд першої інстанції не спростував аргументів позивача про те, що на виконання постанови Верховного Суду від 12.02.2019 у справі № 809/791/16 за позовом ДПІ в м. Івано-Франківську ГУ ДФС в Івано-Франківській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу, позивачем сплачено 256 832 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 328.38.2/30540408 від 15.07.2019, № 35.38.1/30544684 від 16.07.2019 з призначенням платежу - «погашення податкового боргу ОСОБА_1 за виконавчим листом № 809/791 /16 від 08.12.2016 Івано-Франківського окружного адміністративного суду».

Зазначає, що відповідальність за невиконання рішення суду встановлена КК України та Законом України «Про виконавче провадження», що не є тотожною відповідальності за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання, встановлену ПК України, а нормами п. п. 14.1.156, 14.1.175 ст. 14 Податкового кодексу України різняться визначення «податкового зобов`язання» й «податкового боргу», оскільки податковим зобов`язанням є сума визначена платником або контролюючим органом, а податковий борг це податкове зобов`язання, що не сплачене у встановлений строк.

Таким чином вважає, що відповідальність за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання не можлива при примусовому стягненні заборгованості за рішенням суду, оскільки така заборгованість не є податковим зобов`язанням.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами.

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 31.01.2020 посадовими особами Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на підставі пп. 191.1.1, 191.1.2 п. 191.1 ст. 191, пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України проведено камеральну перевірку щодо своєчасності сплати податку з доходів фізичних осіб ОСОБА_1 ..

За результатами проведеної перевірки складено акт перевірки від 31.01.2020 за №252/09-19-55-33-17- НОМЕР_1 , згідно якого встановлено, що позивачем при проведенні розрахунків з бюджетом по податку на доходи фізичних осіб допущено факт несплати (неперерахування) податку на доходи фізичних осіб у строки визначені п.57 ст. 57 Податкового кодексу України.

За наслідками виявленого порушення відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 19.02.2020 за №, згідно якого до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 45 667,31грн. (20 % суми від погашеної суми податкового боргу).

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач звернувся із скаргою до ДПС України.

За результатами адміністративного оскарження вищевказаного податкового повідомлення-рішення ДПС України прийнято рішення про результати розгляду скарги №1929/Є/99-00-08-05-04-09 від 06.05.2020, яким частково задоволено скаргу, скасовано податкове повідомлення-рішення від 19.02.2020 за № в частині визначення штрафних санкцій у розмірі 109,81 грн., а в іншій частині залишено без змін.

Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області винесено та направлено на адресу позивача нове податкове повідомлення-рішення від 23.10.2020 за № на суму 45 557,50 грн..

Не погоджуючись з вказаним податковим повідомленням-рішенням позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зокрема виходив з того, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте відповідачем у межах компетенції та у строки, протягом яких податковий орган має право самостійно визначити суму грошових зобов`язань чи нарахувати штрафну санкцію, з його форми можна чітко встановити його зміст, зокрема, порушення законодавства, згідно з яким визначено штрафну санкцію за несвоєчасну сплату, суму такої штрафної санкції, та вручено платнику податків у порядку, передбаченому статтею 58 ПК України. Суд також дійшов висновку, що прийняття такого рішення після спливу 3 робочих днів з дня, отримання рішення за результатами адміністративного оскарження, не є тією обставиною, що унеможливлює застосування до платника податків фінансової відповідальності та такою, що вказує на протиправність такого рішення.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до пп.14.1.39 п. 14.1 ст. 14 Податкового Кодексу грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до п. 75.1. ст. 75 Податкового кодексу України (далі ПК України) контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові: виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків, та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального (пп. 75.1.1. п. 75.1. ст. 75 ПК України ).

Предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних га/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах (пп. 75.1.1. п. 75.1. ст. 75 ПК України ). Згідно з пунктом 86.2 статті 86 Податкового кодексу України за результатами камеральної перевірки у разі встановлення порушень складається акт у двох примірниках, який підписується посадовими особами такого органу, які проводили перевірку, і після реєстрації у контролюючому органі вручається або надсилається для підписання протягом трьох робочих днів платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

У відповідності до вимог статті 58 та статті 86 Податкового кодексу України на підставі акта перевірки податковим органом приймається податкове повідомлення-рішення.

Пунктом 76.3 ст. 76 даного Кодексу визначено, що камеральна перевірка податкової декларації або уточнюючого розрахунку може бути проведена лише протягом 30 календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку їх подання, а якщо такі документи були надані пізніше, - за днем їх фактичного подання.

Камеральна перевірка з інших питань проводиться з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу.

Актом перевірки встановлено, що позивачем при проведенні розрахунків з бюджетом по податку на доходи фізичних осіб допущено фі несплати (неперерахування) податку на доходи фізичних осіб у строки визначені1 57 ст. 57 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 5 розділу II Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 за №1204, якщо за результатами адміністративного або судового оскарження грошове зобов`язання. зменшення (збільшення) суми податкових зобов`язань та/або податкового кредиту та/або зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, штрафна (фінансова) санкція (штраф) та пеня, в тому числі за порушення норм іншого законодавства, зазначені у податковому повідомленні-рішенні, зменшуються, то шляхом опрацювання інформації підрозділів правової роботи щодо прийнятих рішень за результатами розгляду скарг в адміністративному та/або судовому порядку складається податкове повідомлення-рішення, яке містить зменшену суму грошового зобов`язання, зменшену суму зменшення (збільшення) податкових зобов`язань та/або податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, штрафної (фінансової) санкції (штрафу) та пені в тому числі за порушення норм іншого законодавства.

Підпунктом 60.1.3. пункту 60.1 статті 60 ПК України передбачено, що податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо контролюючий орган зменшує нараховану суму грошового зобов`язання раніше прийнятого податкового повідомлення-рішення або суму податкового боргу, визначену в податковій вимозі.

Апелянт стверджує про порушення контролюючим органом вимог пункту 102.1 статті 102 ПК України при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, при цьому слід зазначити таке.

Відповідно до пункту 102.1 статті 102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Системний аналіз наведених законодавчих норм ПК України дає підстави для висновку, що якщо податкове повідомлення-рішення прийняте контролюючим органом у межах компетенції та строки, протягом яких податковий орган має право самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків, з його форми можна чітко встановити його зміст, зокрема, порушення законодавства, згідно з яким визначено грошове зобов`язання платника податків, суму такого зобов`язання, та вручено платнику податків у порядку, передбаченому статтею 58 ПК України.

Відтак, суд першої інстанції вірно вказав на те, що прийняття такого рішення після спливу 3 робочих днів з дня, отримання рішення за результатами адміністративного оскарження, на думку суду, не є тією обставиною, що унеможливлює застосування до платника податків фінансової відповідальності та такою, що вказує на протиправність такого рішення.

Наведені висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду щодо подібних правовідносин викладених у постановах від 03 квітня 2018 року у справі 810/5546/15, від 31 липня 2018 року у справі 812/1196/17, та від 24 квітня 2019 року у справі 820/212/16.

Таким чином, суд приходить до висновку, що зазначені відповідачем у спірному висновку порушення є спростованими та не підтвердженими належними та допустимими доказами.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскаржене відповідачем рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, за результатами всебічного і об`єктивного з`ясування обставин справи, а тому немає підстав для його скасування.

Відповідно до ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 березня 2021 року у справі № 300/3472/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Р. П. Сеник
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 01 липня 2021 року