Справа № 420/1095/21
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2021-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1095/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку ст. 262 КАС України) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану дні додаткової відпустки,

ВСТАНОВИВ:
В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 в якому позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення розрахунку з ОСОБА_1 та не виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як матері яка виховує дітей - одна;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як матері яка виховує дітей одна, у кількості 84 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, тобто на 30.09.2020 р.

Позов вмотивовано наступним.
ОСОБА_1 проходила військову службу в лавах Збройних Сил України, а саме: в Військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно діючих правових норм чинним законодавством закріплені гарантії військовослужбовців на отримання, окрім основної щорічної відпустки, за наявності передбачених законом підстав, додаткових відпусток, при цьому додаткові відпустки працівникам, які мають дітей, надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 Закону України «Про відпустки», а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами.

Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як одинокій матері, передбаченої ст.19 Закону України «Про відпустки».

Отже, відповідач при звільненні повинен був нарахувати та сплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану відпустку тому, що саме на відповідача - Військову частину НОМЕР_1 законодавством покладається обов`язок сплатити позивачу компенсацію за всі дні невикористаної додаткової відпустки.

Однак, навіть в наказі про звільнення не зазначено про наявність права на компенсацію за невикористані відпустки та необхідність виплати вказаної компенсації.

Процесуальні дії.
Ухвалою суду від 29.01.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку ст. 262 КАС України).

Відповідно ст. 162 КАС України відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою від 29.01.2021 року витребувано:

з Ізмаїльського об`єднаного міського військового комісаріату (адреса: АДРЕСА_1 ) належним чином завірену копію:

особової справи ОСОБА_1 .

Встановлено строк для надання витребуваних доказів до 15.02.2021 року.

09.03.2021 року за вхід.№ЕП/6032/21 (№11704/21) надійшов відзив на позовну заяву, який обґрунтовано наступним.

По перше: з 17 березня 2014 року по 30 вересня 2020 року (день виключення із списків частини) позивач проходила військову службу в особливий період, тому надання в цей період відпустки, передбаченої ст. 19 Закону № 504/96-ІЗР, припинено.

По друге: в період з 2014-2020 роки позивач не надала, документів, які би підтверджували її правовий статус одинокої матері для надання відпустки, передбаченої ст. 19 Закону № 504/96-ВР .

17.03.2021 року ухвалою суду повторно витребувано з Ізмаїльського об`єднаного міського військового комісаріату (адреса: АДРЕСА_1 ) належним чином завірену копію:

особової справи ОСОБА_1 .

Встановлено строк для подання витребуваних доказів до 05.04.2021 року шляхом направлення засобами електронного зв`язку на адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1 та направлення засобами поштового зв`язку на адресу Одеського окружного адміністративного суду: 65062, м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 14 до 15.04.2021 року.

16.04.2021 року за вхід.№19393/21 від Ізмаїльського об`єднаного міського військового комісаріату частково надійшли матеріали особової справи позивача на 13-ти аркушах. Додатково зазначено, що надати матеріали особової справи в повному обсязі (в особовій справі понад 100 аркушів) немає можливості через відсутність фінансування.

Ухвалою суду від 02.07.2021 року поновлено провадження по справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
ОСОБА_1 проходила військову службу в лавах Збройних Сил України, в Військовій частині НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Згідно наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (по особовому складу) від 30.09.2020 року №446-ос, старшого прапорщика ОСОБА_1 , старшого техніка відділення телекомунікаційних систем центру зв`язку та інформаційних систем, звільнено в запас Збройних Сил України за підпунктом «г» (через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці-жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 30 вересня 2020 року.

Остаточна дата закінчення проходження військової служби 30.09.2020 року.

02.10.2020 року позивач звернулась до контактного центру Державної прикордонної служби України. Звернення направлено для розгляду до Ізмаїльського прикордонного загону Державної прикордонної служби України.

08.10.2020 року за вихід.№32/Х-206 Ізмаїльським прикордонним загоном надана відповідь, якою повідомлено, що «відповідно до ст. 10-1, п. 19 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
На теперішній час при звільненні військовослужбовців в запас Збройних Сил України відсутній механізм виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки військовослужбовцям жінкам, які мають дітей».

ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) є матір`ю дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З батьком дитини, ОСОБА_4 , шлюб розірвано (рішення по справі № 2-1544 від 31.05.2002, рішення набрало законної сили 01.07.2002 р.).
ОСОБА_1 є матір`ю дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

З батьком дитини, ОСОБА_6 , шлюб розірвано (рішення по справі № 500/7497/14-ц від 03.03.2015 р., рішення набрало законної сили 16.03.2015 р.)

Вказаним рішенням встановлено, що спільне проживання припинили з червня 2014 року.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ.
Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч. 2 ст. 19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 74 Кодексу законів про працю України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» визначено такий вид відпустки як соціальна, до якої, зокрема, віднесено і додаткову відпустку працівникам, які мають дітей.

В силу ч. 1ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР, а також регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Відповідно до статті 19 вказаного Закону жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одинокій матері, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 182-1 КЗпП України, відповідно до якої додатково встановлено, що зазначена відпустка надається понад щорічні відпустки, передбачені статтями 75 і 76 цього Кодексу, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переноситься на інший період або продовжується у порядку, визначеному статтею 80 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», статті 2 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», статті 6 Сімейного Кодексу України дитина - це особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно із законом, застосованого до неї, вона не набуває прав повнолітньої особи раніше.

В нормах Кодексу адміністративного судочинства України, що набрали чинності 15 грудня 2017 року, вперше закріплено, зокрема, такі нові юридичні категорії, як «типова справа» і «зразкова справа», а також особливості провадження у типових та зразкових справах. Термін «зразкова адміністративна справа» є новелою КАС України.

Типові адміністративні справи адміністративні справи, відповідачем у яких є один і той самий суб`єкт владних повноважень (його відокремлені структурні підрозділи), спір у яких виник з аналогічних підстав, у відносинах, що регулюються одними нормами права, та у яких позивачами заявлено аналогічні вимоги. Верховний Суд розглядає таку категорію справ як суд першої інстанції за поданням одного або декількох адміністративних судів, у провадженні якого перебувають типові адміністративні справи, кількість яких визначає доцільність ухвалення зразкового рішення.

В основу механізму зразкових та типових справ в адміністративному судочинстві покладено інститут пілотних рішень, які виносить Європейський суд з прав людини.

За своєю сутністю пілотні рішення Європейського суду з прав людини являють собою вказівки державним органам на існування системної проблеми, яка стосується великої кількості осіб, та рекомендації щодо усунення виявлених порушень. Шляхом впровадження інституту пілотних рішень було розв`язано одразу два завдання: по-перше, впроваджено інститут, спрямований на вирішення багаторазово повторюваних проблем; по-друге, даний механізм сприяв вирішенню справ, що випливають зі стійкого системного неправильного функціонування адміністративних і правозастосовних органів правової системи держави.

Ведення таких понять, як типова та зразкова справи, є важливим кроком для впровадження судового прецеденту в Україні. Сам факт визнання за Верховним Судом права на створення судового прецеденту є кроком вперед на шляху розвитку України як соціальної, правової держави насамперед тому, що відбувається зміна сприйняття права та судової практики у суспільстві. Судові рішення у зразкових справах набувають ознаки реального носія об`єктивної інформації та джерела права.

Велика Палата Верховного Суду у зразковій справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19) (провадження № 11-550заі19) дійшла наступного висновку:

«Водночас згідно із п. 17 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені ч. 1, 6 та 12 цієї статті (щорічні основні відпустки, канікулярні відпустки та відпустки, що надаються військовослужбовцям строкової військової служби), відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації/під час дії воєнного стану, відповідно до п. 19 ст. 10-1 того ж Закону, надання військовослужбовцям інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Однак, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що Законом не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження військової служби.

Припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Однак, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п. 8 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 16-2 Закону України «Про відпустки».

Грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток, в тому числі на минулі роки, здійснюється відповідно до наказу Міністра оборони України від 7 червня 2018 року № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у випадку звільнення військовослужбовця йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні щорічної, а також додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». При цьому право на отримання таких виплат не обмежується будь-яким строком».

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що висновки Великої Палати Верховного Суду повністю спростовують підстави відмови, викладені у листі від 08.10.2020 р. за №32/Х-206.

Разом з цим, суд зазначає, що відзив, поданий Ізмаїльським прикордонним загоном містить також заперечення щодо статусу ОСОБА_1 , як одинокої матері.

Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Лист від 08.10.2020 року № 32/Х-206 не містить заперечень щодо не підтвердження статусу позивача, як одинокої матері.

Отже, відповідач не може посилатись у відзиві на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Разом з цим суд звертає увагу на наступне.

На виконання доручення Прем`єр-міністра України було дано роз`яснення стосовно неузгодженості деяких норм трудового законодавства листом Міністерства праці та соціальної політики України від 26 липня 2010 року №2650/0/10-10/13, яким встановлено наступне.

Відтак, право на додаткову відпустку мають наступні одинокі матері: жінка, яка не перебуває в шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, що виховує дитину без батька (у тому числі і розлучена жінка, що виховує дитину без батька).

Якщо жінка дійсно є самотньою матір`ю, тобто не перебуває в шлюбі і у свідоцтві про народження дитини відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблений в установленому порядку за її вказівкою, або вдовою, то вона має право на вищезгадану відпустку.

Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити жінці, що виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки.

Тому для підтвердження права на вказану відпустку в даному випадку працедавцеві має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений і засвідчений в установленому порядку документ, в якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини.

Зокрема, такими документами, можуть бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів; акт складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією або будь-якою іншою комісією, створеною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому із слів сусідів (за наявності їх підписів в акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка з школи про те, що батько не бере участь у вихованні дитини (не спілкується з учителями, не забирає дитину додому, не бере участь у батьківських зборах) і т. п.

Для набуття права на таку відпустку працівник зобов`язаний подати роботодавцеві докази про наявність дитини, про те, що такий працівник є одинокою матір`ю та що така мати виховує дитину без участі батька. При цьому, слід звернути увагу, що для надання пільг і гарантій, установлених трудовим законодавством щодо відпусток, факт утримання (аліменти) значення не має, бо в пункті 5 частини дванадцятої статті 10 Закону визначено одиноку матір як таку, яка без батька дитину лише виховує.

Положеннями частини 2 статті 24 КЗпП України обов`язок надання «інших документів» при влаштуванні на роботу покладений на працівника.

Згідно з приписами статті 25 КЗпП України при укладенні трудового договору забороняється вимагати від осіб, які поступають на роботу, відомості про їх партійну і національну приналежність, походження, реєстрацію місця проживання чи перебування та документи, подання яких не передбачено законодавством.

Згідно до норм чинного законодавства, одинокі матері є соціально захищеної верствою населення.

Чинне національне законодавство не встановлює єдиного зразка документа, який засвідчує статус одинокої матері.

В положеннях статті 18-1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» вказано, що право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини), відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини. Жінка, яка має дітей від особи, з якою вона не перебувала і не перебуває в зареєстрованому шлюбі, але з якою вона веде спільне господарство, разом проживає і виховує дітей, права на одержання допомоги, встановленої на дітей одиноким матерям, не має. При реєстрації цією жінкою шлюбу з особою, від якої вона має дітей, допомога на дітей, народжених від цієї особи, не призначається.

Аналізуючи вказану статтю Закону суд доходить висновку, що підставою для отримання статусу одинокої матері є відсутність запису про укладення шлюбу або наявність свідоцтва про розірвання шлюбу. Але, необхідно підтвердити факт того, що батько не приймає участі у вихованні дитини. Такими доказами може бути судове рішення, що набрало законної сили, про стягнення аліментів з батька дитини, матеріали досудового розслідування про ухилення батька від сплати аліментів, показання свідків, довідка зі школи або садочка про те, що батько не бере участі у вихованні дитини, або інша належна письмова інформація стосовно фактичної відсутності батька дитини.

Матеріали справи містять, крім рішення про розірвання шлюбу, характеристики шкільного закладу на ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , в яких вказано про проживання дітей з матір`ю та про відсутність участі батька у вихованні дітей.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів позивача, а отже, і наявність права на отримання компенсацію за дні невикористаної соціальної додаткової відпустки.

Разом з цим, позивач просить нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2014-2020 роки у кількості 84 календарних дні.

Дискреційні повноваження визначаються як право суб`єкта владних повноважень у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону.

При ухваленні органами виконавчої влади (їх посадовими особами) рішень слід оцінювати фактичні обставини, здійснювати у межах компетенції мотивований правомірний вибір певного варіанту поведінки щодо прийняття оптимального рішення чи вчинення відповідних дій.

Вибір рішення повинен здійснюватися виключно в встановлених межах, які можуть носити кількісну або якісну характеристику.

Відтак, розрахунок днів додаткової соціальної відпустки належить до дискреційних повноважень відповідача, з урахуванням висновків суду.

Згідно з ч.1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У рішенні по справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 12, 242, 246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану дні додаткової відпустки задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення розрахунку з ОСОБА_1 та не виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як матері яка виховує дітей одна.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як матері яка виховує дітей одна, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, тобто на 30.09.2020р.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Пунктом 15.5 розділу VII Перехідні положення КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.
Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

ОСОБА_1 - адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , телефон: НОМЕР_4

Військова частина НОМЕР_1 - адреса: АДРЕСА_1 , код НОМЕР_5 , телефон: ( НОМЕР_6

Головуючий суддя Потоцька Н.В.