Справа № 640/13830/20
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби України у м. Києві

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2021 року

у справі №640/13830/20 (розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін)

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Головного управління Державної податкової служби України у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 14 січня 2020 року №,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2020 року до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ), з позовом до Головного управління Державної податкової служби України у м. Києві (надалі - відповідач, ГУ ДПС у м. Києві), в якому просив суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 14 січня 2020 року №.

В обґрунтування позову зазначено, що об`єкт нерухомості, а саме: квартира АДРЕСА_1 використовується ним, як основне місце проживання з дати його придбання, а тому відповідачем протиправно відмовлено у наданні йому податкової знижки сплачених сум процентів за користування іпотечним житловим кредитом за наслідками звітного (податкового) 2018 року у зв`язку з відсутністю реєстрації місця проживання у 2018 році.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення від 14 січня 2020 року №, прийняте Головним управлінням Державної податкової служби у м. Києві.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції було прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, також не були з`ясовані всі обставини справи, не досліджені та не враховані надані до суду першої інстанції докази, а тому наведені порушення призвели до необ`єктивного, неправильного та незаконного вирішення справи.

Позивачем надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності до вимог законодавства.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що співробітниками ГУ ДПС у м. Києві на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, статті 176, у порядку пункту 76.3 статті 76 Податкового кодексу України, проведено камеральну перевірку податкової декларації про майновий стан і доходи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

За результатами проведення камеральної перевірки контролюючим органом складено акт від 24 грудня 2019 року №1333/26-15-33-20-21 (надалі- Акт перевірки).

Так, в Акті перевірки зазначено наступне, що під час перевірки, при заповненні податкової декларації платником податку порушено:

- підпункт 14.1.170 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, відповідно до якого податкова знижка для фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання, - документально підтверджена сума (вартість) витрат платника податку - резидента у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг) у резидентів - фізичних або юридичних осіб протягом звітного року, на яку дозволяється зменшення його загального річного оподатковуваного доходу, одержаного за наслідками такого звітного року у вигляді заробітної плати, у випадках, визначених цим Кодексом;

- підпункт 166.2.1 пункту 166.2 статті 166 Податкового кодексу України, згідно з яким до податкової знижки включаються фактично здійснені протягом звітного податкового року платником податку витрати, підтверджені відповідними платіжними та розрахунковими документами, зокрема квитанціями, фіскальними або товарними чеками, прибутковими касовими ордерами, копіями договорів, що ідентифікують продавця товарів (робіт, послуг) і їх покупця (отримувача). У зазначених документах обов`язково повинно бути відображено вартість таких товарів (робіт, послуг) і строк їх продажу (виконання, надання);

- підпункт 166.3.1 пункту 166.3 статті 166 Податкового кодексу України, відповідно до якого платник податку має право включити до податкової знижки у зменшення оподатковуваного доходу платника податку за наслідками звітного податкового року, визначеного з урахуванням положень пункту 164.6 статті 164 цього Кодексу, частину суми процентів, сплачених таким платником податку за користування іпотечним житловим кредитом, що визначається відповідно до статті 175 цього Кодексу;

- пункт 175.1 статті 175 Податкового кодексу України , згідно якої платник податку - резидент має право включити до податкової знижки частину суми процентів за користування іпотечним житловим кредитом, наданим позичальнику в національній або іноземній валютах, фактично сплачених протягом звітного податкового року.

При сплаті процентів за іпотечним житловим кредитом в іноземній валюті сума платежів за такими процентами, здійснених в іноземній валюті, перераховується у гривні за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, що діє на день сплати таких процентів.

Таке право виникає в разі якщо будується чи купується житловий будинок (квартира, кімната), визначений платником податку як основне місце його проживання, зокрема згідно з позначкою в паспорті про реєстрацію за місцезнаходженням такого житла.

- підпункту 14.1.87 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, відповідно до якого іпотечний житловий кредит - фінансовий кредит, що надається фізичній особі банківською чи іншою фінансовою установою відповідно до закону строком не менш як на п`ять повних календарних років для фінансування витрат, пов`язаних з придбанням квартири (кімнати) чи житлового будинку (його частини) або будівництвом житлового будинку (його частини), що надаються у власність позичальника, з прийняттям кредитором такого житла (землі, що знаходиться під таким житловим будинком, у тому числі присадибної ділянки) у заставу.

Згідно висновків акту перевірки, за результатами камеральної перевірки податкової декларації про майновий стан і доходи за 2018 рік встановлено, що у громадянина ОСОБА_1 відсутні законодавчі підстави для нарахування податкової знижки за наслідками звітного податкового 2018 року, оскільки сума витрат, сплачених у вигляді відсотків за користування іпотечним житловим кредитом, не підтверджена платіжними (розрахунковими) документами. Крім того, відповідно до позначки в паспорті реєстрація місця проживання за місцезнаходженням об`єкта житлової іпотеки відбулась 19 грудня 2018 року.

Позивач, не погоджуючись з висновками Акту перевірки подав до ГУ ДПС у м. Києві письмові заперечення.

ГУ ДПС у м. Києві листом від 13 січня 2020 року №931/3/26-15-33-20-18 залишило Акт перевірки без змін, а письмові заперечення - без задоволення.

На підставі висновків акту перевірки контролюючим органом 14 січня 2020 року прийнято податкове повідомлення - рішення № , яким позивачу за порушення підпунктів 14.1.87, 14.1.170 пункту 14.1 статті 14, підпункту166.2.1 пункту 166.2, підпункту 166.3.1 пункту 166.3 статті 166. Пункту 175.1 статті 175 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування, на 19 319,16 грн, у тому числі за основним платежем в сумі 19 319,16 грн, штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 0 грн.

ОСОБА_1 оскаржив зазначене податкове повідомлення - рішення в адміністративному порядку до ДПС України.

Рішенням ДПС України від 10 квітня 2020 року №3/99-00-08-05-04-09 податкове повідомлення - рішення від 14 січня 2020 року № залишено без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

Вважаючи, дії відповідача протиправними щодо винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом порушених прав.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що виходячи з протиправності податкового повідомлення-рішення з огляду на наявність права у позивача на податкову знижку, до якої включається частина суми процентів за користування іпотечним житловим кредитом відповідно до положень підпунктів 166.1.1, 166.1.2 пункту 166.1, підпункту 166.3.1 пункту 166.3 статті 166, статті175 Податкового кодексу України, оскільки позивачем фактично сплачено протягом звітного податкового року сума процентів за користування кредитом, що підтверджено відповідними платіжними та розрахунковими документами.Позивачем на час прийняття рішення по даній справі відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно підпункту 14.1.170 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкова знижка для фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання, - документально підтверджена сума (вартість) витрат платника податку - резидента у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг) у резидентів - фізичних або юридичних осіб протягом звітного року, на яку дозволяється зменшення його загального річного оподатковуваного доходу, одержаного за наслідками такого звітного року у вигляді заробітної плати, у випадках, визначених цим Кодексом.

Підпунктом 166.1.1 пункту 166.1 статті 166 ПК України визначено, що платник податку має право на податкову знижку за наслідками звітного податкового року.

Нормами підпункту 166.1.2 пункту 166.1 статті 166 ПК України визначено підстави для нарахування податкової знижки із зазначенням конкретних сум відображаються платником податку у річній податковій декларації, яка подається по 31 грудня включно наступного за звітним податкового року.

Згідно підпункту 166.2.1 пункту 166.2 статті 166 ПК України до податкової знижки включаються фактично здійснені протягом звітного податкового року платником податку витрати, підтверджені відповідними платіжними та розрахунковими документами, зокрема квитанціями, фіскальними або товарними чеками, прибутковими касовими ордерами, копіями договорів, що ідентифікують продавця товарів (робіт, послуг) і їх покупця (отримувача). У зазначених документах обов`язково повинно бути відображено вартість таких товарів (робіт, послуг) і строк їх продажу (виконання, надання).

Пунктом 166.3 статті 166 ПК України визначено перелік витрат, дозволених до включення до податкової знижки.

Платник податку має право включити до податкової знижки у зменшення оподатковуваного доходу платника податку за наслідками звітного податкового року, визначеного з урахуванням положень п. 164.6 ст. 164 цього Кодексу, такі фактично здійснені ним протягом звітного податкового року витрати: частину суми процентів, сплачених таким платником податку за користування іпотечним житловим кредитом, що визначається відповідно до статті 175 цього Кодексу (підпункт 166.3.1).

Відповідно до п. 175.1 ст. 175 ПК України платник податку - резидент має право включити до податкової знижки частину суми процентів за користування іпотечним житловим кредитом, наданим позичальнику в національній або іноземній валютах, фактично сплачених протягом звітного податкового року.

При сплаті процентів за іпотечним житловим кредитом в іноземній валюті сума платежів за такими процентами, здійснених в іноземній валюті, перераховується у гривні за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, що діє на день сплати таких процентів.

Таке право виникає в разі якщо за рахунок іпотечного житлового кредиту будується чи купується житловий будинок (квартира, кімната), визначений платником податку як основне місце його проживання, зокрема згідно з позначкою в паспорті про реєстрацію за місцезнаходженням такого житла.

З огляду на вказане, законодавцем не встановлено необхідності підтвердження місця проживання виключно відміткою в паспортному документі, а лише зазначено один зі способів підтвердження місця проживання.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, що позивачем долучено акт про фактичне проживання від 03 січня 2018 року, складений начальником Житлово - експлуатаційної дільниці №901 про те, що ОСОБА_1 та його сім`я у складі дружини та двох дітей проживають за адресою: АДРЕСА_1 на протязі 3 місяців.

Також, як на підтвердження фактичного проживання за зазначеною адресою позивачем долучено:

- договір від 22 листопада 2017 року №60100 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ "КИЇВЕНЕРГО", а також акт №0;

- договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) від 08 листопада 2017 року №.

Також, матеріалами справи спростовуються доводи відповідача стосовно відсутності у позивача законодавчих підстав для нарахування податкової знижки за наслідками звітного податкового 2018 року, оскільки сума витрат, сплачених у вигляді відсотків за користування іпотечним житловим кредитом, не підтверджена платіжними (розрахунковими) документами, позивачем долучено наступні меморіальні ордери: від 31 січня 2018 року №5549642 на суму 9 397, 19 грн; від 28 лютого 2018 року №11071690 на суму 8448,26 грн, від 30 березня 2018 року №17152343 на суму 9315,06 грн, від 27 квітня 2018 року №22784770 на суму 8960,65 грн, від 31 травня 2018 року №29698738 на суму 9199,51 грн, від 27 червня 2018 року №35425760 на суму 8850,15 грн, від 31 липня 2018 року №42352984 на суму 9062,30 грн, від 31 серпня 2018 року №48478342 на суму 9016,59 грн, від 28 вересня 2018 року №54524936 на суму 8720,87 грн, від 31 жовтня 2018 року №61408587 на суму 9468,93 грн, від 30 листопада 2018 року №67854877 на суму 9116,47 грн, від 29 грудня 2018 року №74326736 на суму 7772,70 грн (стор. 36-47 том І).

Так, відповідно до Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 № 1706-VII цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб (надалі - Закон № 1706-VII).

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Частиною 1 статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення (частина 2 статті 4 вказаної статті).

Частиною 1 статті 5 Закону № 1706-VII встановлено, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

В редакції статті 5 Закону № 1706-VII (що діяла до 13.01.2016) містилась частина 2, відповідно до якої територіальний підрозділ центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), проставляє у довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи відмітку про реєстрацію місця проживання, в якій зазначається: 1) адреса фактичного проживання, за якою внутрішньо переміщеній особі може бути вручено офіційну кореспонденцію (місце фактичного проживання); або 2) адреса структурного підрозділу місцевої державної адміністрації з питань соціального захисту населення; або 3) адреса територіального підрозділу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції).

При цьому відмітка про реєстрацію місця проживання внутрішньо переміщеної особи не вноситься до її паспортного документа.

Внесені в подальшому зміни, до вказаної правової норми, також не передбачали внесення до паспорту внутрішньо переміщеної особи відмітки про реєстрацію місця проживання.

Відповідно до довідки начальником Житлово - експлуатаційної дільниці №901 про те, що ОСОБА_1 та його сім`я у складі дружини та двох дітей проживають за адресою: АДРЕСА_1 на протязі 3 місяців.

Відповідно до зазначеної довідки фактичним місцем проживання/перебування позивача є адреса: АДРЕСА_1 .

Крім того, з аналізу ч. 3 п. 175.1 ст.175 ПК України не вбачається, що місце проживання платника податків за адресою іпотечного житла повинно підтверджуватись виключно відміткою в паспортному документі.

Пунктом 175.1 статті 175 ПК України встановлено, що саме платник податку має право визначати іпотечне житло як основне його місце проживання, що зроблено позивачем при поданні податкової декларації.

Отже, законодавцем не встановлено необхідності підтвердження місця проживання виключно відміткою в паспортному документі, а лише зазначено один зі способів підтвердження місця проживання.

Таким чином, місцем постійного проживання/перебування є квартира, придбана позивачем за рахунок іпотечного житлового кредиту.

Відповідно до пункту 43.5 статті 43 Податкового кодексу України контролюючий орган не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п`яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Таким чином, подана позивачем податкова декларація про майновий стан та доходи за 2018 рік із зазначенням суми, що підлягає поверненню з бюджету є умовою для здійснення повернення надміру сплаченої суми грошового зобов`язання та підставою для підготовки відповідачем висновку про повернення коштів з відповідного бюджету та подання його для виконання відповідному органові Державної казначейської служби України.

Аналогічний правовий висновок викладено і в постановах Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року (справа №1540/3759/18), від 18 червня 2019 року (справа №826/3490/18), від 13 червня 2019 року (справа №812/1017/16), від 11 червня 2019 року (справа №826/8802/16), від 5 березня 2019 року (справа 814/3233/15), від 28 лютого 2019 року (справа №805/1218/16-а), від 5 лютого 2019 року (справа №826/7672/17).

Доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним відзиву на адміністративний позов, а отже, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Є.І. Мєзєнцев

В.В. Файдюк