Справа № 809/1579/16
Суддя: Боршовський Т.І.
Дата ухвалення: 2021-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" червня 2021 р. справа № 809/1579/16
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Боршовського Т.І.,
за участю секретаря судового засідання Хорта А.Р.,
представник відповідача 1 Волкової О.Ю.,
представника відповідачів Бабій Т.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду за правилами загального позовного провадження адміністративну справу
до 1 Головного управління ДФС в Івано-Франківській області
до 2 - Головного управління ДПС в Івано-Франківській області
про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
Виклад позицій сторін та процесуальні дії в справі.
18.11.2016 ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (далі відповідач 1, ГУ ДФС) та до начальника Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, в якому просив суд: визнати протиправними та скасувати накази Головного управління ДФС в Івано-Франківській області від 31.10.2016 № 324-о «Про звільнення з посади державної служби» та від 10.11.2016 № 337-о «Про внесення змін до наказу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області від 31.10.2016 № 324-о; поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління податків і зборів з фізичних осіб Головного управління ДФС в Івано-Франківській області з 11 листопада 2016; стягнути з Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.11.2016 по час поновлення його на посаді.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.11.2016 відкрито провадження у справі № 809/1579/16 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, начальника Головного управління ДФС в Івано-Франківській області Столярик Ірини Михайлівни, про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.07.2017 відмовлено в задоволенні позову.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.07.2017 року у справі № 809/1579/16 без змін.
Постановою Верховного Суду від 07.10.2020 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково: постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.07.2017 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2017 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Івано-Франківського окружного адміністративного суду.
13.10.2020 здійснено автоматизований розподіл адміністративної справи № 809/1579/16.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.10.2020 призначено справу № 809/1579/16 до розгляду за правилами загального позовного провадження в судовому засіданні на 17.11.2020.
Протокольною ухвалою від 23.12.2021 суд частково задовольнив клопотання позивача про заміну відповідача по справі у зв`язку із припинення від 23.12.2020 (том 10, а.с. 97-98). Суд, в зв`язку з запереченням представника Головного управління ДПС в Івано-Франківській області проти вказаного клопотання позивача, залучив до участі в справі як другого відповідача Головне управління ДПС в Івано-Франківській області (далі ГУ ДПС, відповідач 2), та виключив зі складу відповідачів начальника ГУ ДФС в Івано-Франківській області (том 10, а.с. 103-104).
Підготовче судове засідання 17.11.2020 не відбулося в зв`язку з хворобою головуючого судді у справі. Перше підготовче засідання призначено на 08.12.2020.
В підготовчому засіданні 08.12.2020 оголошено перерву до 23.12.2020 для надання відповідачем 1 доказів повноважень в його представників.
Ухвалою від 23.12.2020 суд продовжив строк підготовчого провадження до 22.01.2021.
В підготовчих засіданнях 22.01.2021, 29.01.2021, 04.02.2021 оголошувалися перерви в процесі підготовки справи до розгляду по суті.
В підготовчому засіданні 19.02.2021 суд постановив ухвалу, якою закрив підготовче провадження в адміністративній справі № 809/1579/16 та розпочав розгляд справи по суті.
В судових засіданнях 19.02.2021, 04.03.2021, 18.03.2021 суд заслуховував пояснення позивача та представників відповідачів.
В судовому засіданні 18.03.2021 суд розпочав дослідження доказів у справі. Дослідження письмових доказів у справі продовжено в судовому засіданні 01.04.2021.
Судове засідання 08.04.2021 не відбулося в зв`язку з участю головуючого суді в розгляді справи № 300/1440/21, яка розглядалася судом в складі колегії суддів, зі скороченими строками її розгляду, з огляду на предмет спірних правовідносин.
В судовому засіданні 22.04.2021 суд продовжив дослідження доказів у справі, та оголосив перерву до 06.05.2021. В зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці 06.05.2021, судове засідання призначено на 20.05.21. В судовому засіданні 20.05.2021 оголошено перерву в зв`язку з поданням сторонами додаткових пояснень, з посиланням на значну кількість судових рішень Верховного Суду України, яку продовжено за клопотанням представника відповідачів до 11.06.2021.
Судове засідання 11.06.2021 у справі не відбулося з технічних причин (припиненням електропостачання приміщення суду). Судове засідання призначено на 15.06.2021.
В судовому засідання 15.06.2021 суд завершив дослідження доказів у справі до перейшов до стадії судових дебатів, які продовжено судом в судовому засіданні 16.06.2021.
Стислий виклад позиції позивача:
Позивач вважає, що ГУ ДФС дійшло помилкового висновку про те, що його звернення зі скаргами на дії керівництва ГУ ДФС є порушенням Присяги державного службовця, незважаючи на те, що подання звернень є конституційним правом кожного, а переслідування з цих мотивів заборонено законом (стаття 40 Конституції України, стаття 9 Закону України від 02.10.1996 №393/96-ВР Про звернення громадян). Також позивач вважає, що висновки відповідача про те, що позивач своєю поведінкою демонстрував зневажливе і неввічливе ставлення до своїх колег та керівництва (висловлювання на підвищених тонах, поводження без поваги до інших осіб, ввічливості та культури спілкування), чим порушив присягу державного службовця, зроблені без з?ясування всіх фактичних обставин та за відсутності належних доказів цього. На думку позивача, такі дії можуть кваліфікуватися виключно як порушення етики поведінки, за що частиною четвертою статті 66 Закону № 889-VIII передбачено максимальну відповідальність у вигляді попередження про неповну службову відповідність. Також позивач вказує на те, що висновки відповідача про порушення ним присяги державного службовця підтверджуються фактами систематичного невиконання ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків, є безпідставними, оскільки: ГУ ДФС не проводилося службове розслідування щодо фактів невиконання позивачем доручень керівництва; наказ відповідача про застосування догани від 08.04.2016 № 318 скасовано судом; дії, на які покликається відповідач щодо порушення присяги державного службовця, також покладено в основу проступку згідно з пунктом 3 статті 40 КЗпП України, що фактично є притягненням до відповідальності за одне й теж діяння, що заборонено Конституцією України. Окрім цього, позивач вважає, що також відсутні підстави для його звільнення з роботи згідно з пунктом 3 статті 40 КЗпП України, оскільки немає систематичності невиконання ним без поважних причин обов`язків, покладеним на нього трудовим договором (в 2016 році було дійсним лише одне дисциплінарне стягнення, застосоване наказом від 08.09.2016 № 873); окрім цього, дії, які покладені відповідачем як підставу для звільнення згідно з пунктом 3 статті 40 КЗпП України, підпадають під склад дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 5 частини 2 статті 65 Закону України «Про державну службу», який є спеціальним законом і мав бути застосований відповідачем. Водночас, звертає увагу позивач, за вчинення дисциплінарного проступку, передбаченого частиною 2 статті 65 Закону України «Про державну службу», не передбачена відповідальність у формі звільнення з державної служби. Також позивач вважає, що ГУ ДФС в області допущено порушення порядку здійснення дисциплінарного провадження та накладення дисциплінарного стягнення: службове розслідування проводилося нелегітимною комісією; не було доведено до його відома суті порушень, що унеможливило подання ним будь-яких пояснень чи заперечень; не надано йому можливості ознайомитися з матеріалами дисциплінарної справи; не відповідає дійсності твердження відповідача про те, що позивач відмовлявся від надання пояснень; оскаржуваний наказ не відповідає вимогам, визначеним частиною першою статті 67 і частиною другою статті 77 цього Закону; не враховано офіційні висновки незалежних органів про незаконність його звільнення (відділу внутрішньої безпеки ГУ ДФС, Державної служби України з питань праці, Міністерства соціальної політики України); відповідач пропустив строки накладення дисциплінарного стягнення за порушення, допущені до 01.05.2017; наказ від 31.10.2016 прийнято під час його перебування ОСОБА_1 на листку непрацездатності, а тому відповідач повинен був його скасувати, а не змінювати наказом від 10.11.2016 дату звільнення.
Стислий виклад позицій відповідачів:
ОСОБА_1 , всупереч взятим на себе під час складання Присяги державного службовця зобов?язанням, ігнорував Конституцію і закони України, не виконував протокольні доручення керівників, виявляв особисту неприязнь до колег по роботі шляхом грубих висловлювань і погроз у їхню адресу, приниження їхньої честі і гідності, поширенням недостовірної інформації. За доводами відповідача, такі дії позивача були несумісними зі статусом державного службовця, суперечили покладеним на нього обов?язкам, підривали довіру до нього як до носія влади та унеможливлювали подальше проходження ним державної служби. Також позивач систематично не виконував без поважних причин обов`язки, покладені на нього трудовим договором, що підтверджується наказами про позбавлення його премії за квітень 2016 від 26.04.2016 № 400, від 28.04.2016 № 409, наказами про оголошення догани від 08.04.2016 № 318, від 08.09.2016 № 873, рішенням колегії ГУ ДФС в області. Стверджує, що ОСОБА_1 звільнено в порядку, встановленому чинним законодавством України, після проведення ретельного службового розслідування та за наслідками дисциплінарного провадження.
Позивач позов підтримав та просив його задовольнити повністю.
Представники відповідачів проти позову заперечили. Просили суд в позові відмовити повністю.
Обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
ОСОБА_1 працював в органах податкової служби з 2002 року, з листопада 2014 року обіймав посаду начальника управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС в Івано-Франківській області.
15.01.2000 ОСОБА_1 підписано текст присяги державного службовця такого змісту: Повністю усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити народові України, суворо дотримуватися Конституції та законів України, сприяти втіленню їх у життя. Зміцнювати їх авторитет, охороняти права, свободи і законні інтереси громадян, з гідністю нести високе звання державного службовця, сумлінно виконувати свої обов`язки» (т. 2, а.с. 128).
Відповідно до розпорядження ГУ ДФС в Івано-Франківській області від 01.09.2016 № 86-р проведено службове розслідування стосовно начальника управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС в Івано-Франківській області Кулика П.Л. з метою перевірки фактів, викладених у зверненні ОСОБА_2 і ОСОБА_3 від 02.08.2016, службових записках від 25.08.2016 і від 31.08.2016, щодо порушення ним Закону № 889-VIII, Закону України від 14.10.2014 №1700-VII Про запобігання корупції, Правил етичної поведінки державних службовців, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2016 № 65 (далі Правила етичної поведінки), (т.3, а.с. 8-10).
Згідно службової записки № 144/09-19-13-01-25 від 19.09.2016 року ОСОБА_1 повідомлено комісію про те, що його ознайомлено з розпорядженням ГУ ДФС в області від 01.09.16 № 86-р без додатків, однак не проінформовано про суть здійснених правопорушень. Інших матеріалів стосовно службового розслідування не подано. Вказано, що при отриманні такої інформації в подальшому будуть надані пояснення (а.с.128 т. 3).
29.09.2016 року комісією складено акт за № 4 про результати службового розслідування стосовно начальника управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС в Івано-Франківській області Кулика П.Л., копія якого цього ж дня надана позивачу для ознайомлення (а.с. 102-122, т. 2).
30.09.2016 ОСОБА_1 подано зауваження до акту службового розслідування (розпорядження ГУ ДФС в області від 01.09.2016 № 86-р). В зауваженням до акту позивач вказав, що: його ознайомлено з розпорядженням ГУ ДФС в області від 01.09.16 № 86-р без додатків, не проінформовано про суть здійснених правопорушень, матеріалів стосовно службового розслідування не подано, можливість ознайомитися з матеріалами та надати пояснення не забезпечено; в акті службового розслідування не досліджено та неправильно висвітлено обставини справи, оскільки всі матеріали грунтуються виключно на поясненнях зацікавлених осіб щодо його неетичної поведінки, які не підтверджуються іншими доказами, а факти подання ОСОБА_1 скарг щодо його переслідування по службі, протлумачено як зведення наклепу на керівника, та в підсумку, як грубий дисциплінарний проступок порушення присяги. (т. 2, а.с.123-127)
Відповідно до заяви заступника начальника ГУ ДФС в Івано-Франківській області від 03.10.2016 № 74/09-19-01-38, в.о. начальника ГУ ДФС в області прийнято рішення від 03.10.2016 № 02, для встановлення ступеня вини характеру і тяжкості вчинення дисциплінарного проступку, на підставі статей 64 - 69 Закону України «Про державну службу» перед дисциплінарною комісією ГУ ДФС в області ініціювати питання про порушення дисциплінарного провадження стосовно начальника управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС в Івано-Франківській області ОСОБА_1 щодо звільнення даного державного службовця з посади державної служби за порушення Присяги державного службовця, пункту 1 частини 2 статті 65 Закону України «Про державну службу» (а.с.77-88 т.ІІ).
Судом встановлено, що 25.10.2016 року на засіданні Дисциплінарної комісії ОСОБА_1 зобов`язано надати до 17.30 год. 26.10.2016 року пояснення щодо обставин, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження, що підтверджується також листом від 25.10.2016, отриманим позивачем в 25.10.2016 в 11 год. 30 хв. (т. 2, а.с. 69).
Судом встановлено, що з 12.00 год. до 18.15 год. 25.10.2016 року та з 09.10 год. до 17.30 год. 26.10.2016 року ОСОБА_1 було надано всі матеріали дисциплінарної справи з якими останній ознайомлювався, що підтверджується поясненнями сторін та наданими відповідачами копіями актів від 25.10.2016 року та 26.10.2016 року (а.с. 93-94, т.ІІ).
Службовою запискою від 26.10.2016 року ОСОБА_1 повідомив Дисциплінарну комісію про часткове ознайомлення з матеріалами дисциплінарної справи (на 75-80%) та просив надати можливість подати пояснення після завершення ознайомлення.
Відповідачем 1 складено акти про відмову ОСОБА_1 від надання пояснень від 26.10.2016 року та 27.10.2016 року (а.с. 91-92 т.ІІ).
За результатами розгляду дисциплінарної справи дисциплінарною комісією ГУ ДФС в Івано-Франківській області 27.10.2016 року прийнято подання до керівника ГУ ДФС в області про звільнення ОСОБА_1 , оскільки в його діях наявний склад дисциплінарного проступку (а.с.56-88, т.ІІ).
Наказом ГУ ДФС в Івано-Франківській області від 31.10.2016 № 324-о на підставі частини першої статті 64, частини першої статті 65, пункту 1 частини другої статті 65, пункту 4 частини першої статті 66, частини п?ятої статті 66, частини четвертої статті 67, статей 68, 74, 75, 77, пункту 4 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, пункту 3 статті 40 КЗпП начальника управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС в області ОСОБА_1 звільнено з 31.10.2016 з посади державної служби за вчинення систематичних порушень та дисциплінарного проступку - порушення Присяги державного службовця, скоєного проти прав, свобод і законних інтересів громадян, з посяганням на права та свободи людини, проти принципів державної служби, всупереч покладеним на нього обов`язків, що призвело до порушення статей 28 і 68 Конституції України, пункту10 частини першої статті 2, пунктів 1, 2, 5 частини першої статті 4, пункту 1 частини першої статті 7, пунктів 1-3, 6-8 частини першої статті 8, частин першої, другої статті 9, статті 36, пунктів 1-2 частини першої статті 62 Закону № 889-VIII, статей 38, 41 Закону України Про запобігання корупції, пункту 5 розділу II Правил етичної поведінки, статті 26 Закону України Про звернення громадян, статті 28 Закону України Про інформацію, пунктів 2.2.26.3 - 2.2.26.6, 3.3.1- 3.3.3, 3.3.15 Положення про управління податків і зборів з фізичних осіб, затвердженого наказом ГУ ДФС в області від 04.03.2016 № 189.
У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 у період з 31.10.2016 по 09.11.2016 наказом ГУ ДФС в Івано-Франківській області від 10.11.2016 № 337-о внесені зміни до наказу від 31.10.2016 № 324-о в частині дати звільнення позивача з 31.10.2016 на 10.11.2016.
Джерела права, на які посилалися сторони, та якими керувався суд. Мотиви та висновки суду.
Стаття 28 Конституції України передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.
Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності (Стаття 68 Конституції України).
Відповідно до статті 26 Закону України «Про звернення громадян» подання громадянином звернення, яке містить наклеп і образи, дискредитацію органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян та їхніх посадових осіб, керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, заклики до розпалювання національної, расової, релігійної ворожнечі та інших дій, тягне за собою відповідальність, передбачену чинним законодавством.
Статтею 28 Закону України «Про інформацію» передбачено, що інформація не може бути використана для закликів до повалення конституційного ладу, порушення територіальної цілісності України, пропаганди війни, насильства, жорстокості, розпалювання міжетнічної, расової, релігійної ворожнечі, вчинення терористичних актів, посягання на права і свободи людини.
Спеціальним законом, що регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу є Закон України «Про державну службу» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин. Він визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.
За змістом статей 3 і 5 Закону № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про державну службу" державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону № 889-VIII передбачено, що державний службовець має право на повагу до своєї особистості, честі та гідності, справедливе і шанобливе ставлення з боку керівників, колег та інших осіб.
Пунктами 1-3, 6-8 частини 1 статті 8 передбачено, що державний службовець зобов`язаний: 1) дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки; 3) поважати гідність людини, не допускати порушення прав і свобод людини та громадянина; 6) забезпечувати в межах наданих повноважень ефективне виконання завдань і функцій державних органів; 7) сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов`язки; 8) виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України;
Статтею 38 Закону України «Про запобігання корупції» встановлено, що особи, зазначені у пункті 1, підпункті "а" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону (в даному випадку державні службовці), під час виконання своїх службових повноважень зобов`язані неухильно додержуватися вимог закону та загальновизнаних етичних норм поведінки, бути ввічливими у стосунках з громадянами, керівниками, колегами і підлеглими.
Особи, зазначені у пункті 1, підпункті "а" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, діють неупереджено, незважаючи на приватні інтереси, особисте ставлення до будь-яких осіб, на свої політичні погляди, ідеологічні, релігійні або інші особисті погляди чи переконання (Стаття 41 Закону України «Про запобігання корупції»).
Відповідно до пункту 10 частини першої статті 2 Закону № 889-VIII визначено, що службова дисципліна - неухильне додержання Присяги державного службовця, сумлінне виконання службових обов`язків та правил внутрішнього службового розпорядку.
Згідно з пунктами 1-2 частини першої статті 62 Закону № 889-VIII службова дисципліна забезпечується шляхом: дотримання у службовій діяльності вимог цього Закону та інших нормативно-правових актів у сфері державної служби та виконання правил внутрішнього службового розпорядку; формування керівником державної служби у підпорядкованих державних службовців високих професійних якостей, сумлінного ставлення до виконання своїх посадових обов`язків, поваги до прав і свобод людини і громадянина, їхньої честі та гідності, а також до держави, державних символів України.
Відповідно до пункту 5 розділу ІІ Правил етичної поведінки державних службовців, затверджених постановою КМ України від 11.02.2016 (далі - Правила етичної поведінки державних службовців), які були чинними на час виникнення спірних відносин, гідна поведінка державного службовця передбачає:
1) повагу до гідності інших осіб;
2) ввічливість та дотримання високої культури спілкування;
3) доброзичливість і запобігання виникненню конфліктів у стосунках з громадянами;
4) недопущення, у тому числі поза державною службою, дій і вчинків, які можуть зашкодити інтересам державної служби чи негативно вплинути на репутацію державного службовця.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
Перелік дисциплінарних проступків наведений у частині другій статті 65 Закону № 889-VIII. Дисциплінарні стягнення, передбачені пунктами 2-4 частини першої вказаної статті, накладаються виключно за пропозицією Комісії, поданням дисциплінарної комісії.
Згідно з частиною 2 статті 65 Закону вказаного Закону Дисциплінарними проступками є:
1) порушення Присяги державного службовця;
2) порушення правил етичної поведінки державних службовців;
3) вияв неповаги до держави, державних символів України, Українського народу;
4) дії, що шкодять авторитету державної служби;
5) невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень;
6) недотримання правил внутрішнього службового розпорядку;
7) перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу злочину або адміністративного правопорушення;
8) невиконання вимог щодо політичної неупередженості державного службовця;
9) використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб;
10) подання під час вступу на державну службу недостовірної інформації про обставини, що перешкоджають реалізації права на державну службу, а також неподання необхідної інформації про такі обставини, що виникли під час проходження служби;
11) неповідомлення керівнику державної служби про виникнення відносин прямої підпорядкованості між державним службовцем та близькими особами у 15-денний строк з дня їх виникнення;
12) прогул державного службовця (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;
13) поява державного службовця на службі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;
14) прийняття державним службовцем необґрунтованого рішення, що спричинило порушення цілісності державного або комунального майна, незаконне їх використання або інше заподіяння шкоди державному чи комунальному майну, якщо такі дії не містять складу злочину або адміністративного правопорушення.
Згідно з частиною першою статті 66 Закону № 889-VIII до державних службовців застосовується один із таких видів дисциплінарного стягнення: зауваження; догана; попередження про неповну службову відповідність; звільнення з посади державної служби.
Частиною п?ятою статті 66 Закону № 889-VIII обумовлено, що звільнення з посади державної служби є винятковим видом дисциплінарного стягнення і може бути застосоване лише у разі вчинення дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 1, 3, 7, 9 - 11, 13, 14 частини другої статті 65 цього Закону, а також вчинення систематично (повторно протягом року) дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 12 частини другої статті 65 цього Закону.
Пунктом 10 частини першої статті 2 Закону № 889-VIII визначено, що службова дисципліна - неухильне додержання Присяги державного службовця, сумлінне виконання службових обов`язків та правил внутрішнього службового розпорядку.
Згідно з пунктами 1-2 частини першої статті 62 Закону № 889-VIII службова дисципліна забезпечується шляхом: дотримання у службовій діяльності вимог цього Закону та інших нормативно-правових актів у сфері державної служби та виконання правил внутрішнього службового розпорядку; формування керівником державної служби у підпорядкованих державних службовців високих професійних якостей, сумлінного ставлення до виконання своїх посадових обов`язків, поваги до прав і свобод людини і громадянина, їхньої честі та гідності, а також до держави, державних символів України;
Статтею 73 Закону № 889-VIII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що з метою збору інформації про обставини, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження, для визначення дисциплінарною комісією ступеня вини, характеру і тяжкості цього дисциплінарного проступку Комісією, дисциплінарною комісією формується дисциплінарна справа. Дисциплінарна справа повинна, зокрема містити: підстави для відкриття дисциплінарного провадження; характеристику державного службовця, складену його безпосереднім керівником, та інші відомості, що характеризують державного службовця; відомості щодо наявності чи відсутності дисциплінарних стягнень; інформаційну довідку з викладенням обставин щодо вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку; пояснення державного службовця щодо обставин, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження; пояснення безпосереднього керівника державного службовця з приводу обставин, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження; належним чином завірені копії документів і матеріалів, що підтверджують та/або спростовують факт вчинення дисциплінарного проступку; відомості про причини і умови, що призвели до вчинення проступку, висновок про наявність чи відсутність у діях державного службовця дисциплінарного проступку та підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Гарантії прав державних службовців під час застосування дисциплінарного стягнення закріплені у статті 74 Закону № 889-VIII і полягають, зокрема, в такому: дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню тяжкості вчиненого проступку та вини державного службовця; під час визначення виду стягнення необхідно враховувати характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, результати оцінювання службової діяльності державного службовця, наявність заохочень, стягнень та його ставлення до служби (частина перша); дисциплінарне стягнення може бути накладено тільки у разі встановлення факту вчинення дисциплінарного проступку та вини державного службовця (частина друга); дисциплінарне стягнення не може бути застосовано під час відсутності державного службовця на службі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, під час перебування його у відпустці або у відрядженні (частина четверта).
За змістом частин першої та другої статті 77 Закону № 889-VIII рішення про накладення на державного службовця дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження приймає суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів з дня отримання пропозицій Комісії, подання дисциплінарної комісії у державному органі. Рішення оформляється відповідним актом суб`єкта призначення. У рішенні, яке оформляється наказом (розпорядженням), зазначаються найменування державного органу, дата його прийняття, відомості про державного службовця, стислий виклад обставин справи, вид дисциплінарного проступку і його юридична кваліфікація, вид застосованого дисциплінарного стягнення.
Отже, згідно наказу ГУ ДФС в Івано-Франківській області від 31.10.2016 № 324-о, ОСОБА_1 звільнено з посади державної служби з двох підстав: за порушення Присяги державного службовця (пункт 1 частині другій статті 65, пункт 4 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII), а також за вчинення систематичних порушень згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП (розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення).
Судом встановлено, що описані в акті службового розслідування від 29.09.2016 № 04 і в поданні дисциплінарної комісії від 27.10.2016 фактичні підстави звільнення ОСОБА_1 пов?язані з такою його поведінкою, за якої позивач допускав прояви неповаги до інших осіб, зокрема до керівників підрозділів і керівництва ГУ ДФС в Івано-Франківській області, не дотримувався ввічливості та культури спілкування, неналежно виконував посадові обов`язки, а також систематично звертався з необґрунтованими скаргами на керівництво податкового органу до ГУ ВБ ДФС України і ВБ ГУ ДФС в Івано-Франківській області, які по суті були спрямовані на дискредитацію керівництва ГУ ДФС та дестабілізацію ситуації в колективі. Вказане свідчить про порушення Присяги державного службовця, оскільки його поведінка суперечила інтересам і принципам державної служби та покладеним на нього обов`язкам, призвела до втрати довіри до нього як до носія влади та унеможливлює подальше виконання ним своїх посадових обов`язків.
Верховний Суд в постанові від 07.10.2020 в цій справі вказав на те, що попередніх інстанцій, зосередивши увагу на перевірці дотримання відповідачем порядку притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, не перевірили насамперед законність підстав звільнення позивача з посади державної служби, а саме: не з?ясували, чи вчинив позивач такі протиправні дії (бездіяльність), які були б відмінними від порушень правил етичної поведінки державних службовців та могли бути розцінені як порушення Присяги державного службовця; не перевірили, чи була спричинена поведінкою позивача шкода інтересам державної служби чи негативний вплив на репутацію державного службовця, а також сутність такої шкоди; не встановили фактичні обставини щодо вчинення позивачем систематичних порушень, про які йдеться в оскаржуваному наказі; не дали оцінку можливості звільнення позивача за допущення таких порушень, а також правильності юридичної кваліфікації відповідачем цих обставин.
Отже, на виконання вказаних вказівок суду касаційної інстанції судом встановлено з акту службового розслідування від 29.09.2016, подання дисциплінарної комісії від 27.10.2016, пояснень, доповідних записок, долучених до матеріалів службового розслідування та дисциплінарного провадження, що підставами для висновку ГУ ДФС в області про порушення ОСОБА_1 присяги державного службовця стали дії відповідача, які полягали:
ОСОБА_4 . В порушенні позивачем вимог частини 1, 2 пункту 5 розділу ІІ Правил етичної поведінки державних службовців, а саме: «поваги до гідності інших осіб, ввічливості та дотримання високої культури спілкування». Щодо дій, які відповідач взяв до уваги як об`єктивну сторону дисциплінарного проступку:
- в судовому засіданні 26.07.2016 в адміністративній справі, предметом розгляду якої був наказ № 318 від 08.04.2016 про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді догани, позивач, підтримуючи свою позицію щодо заявленого позову, акцентував увагу в тому числі на тиск з боку керівництва ГУ ДФС в області. Відповідач вважає, що такі дії ОСОБА_1 негативно впливають на імідж контролюючого органу та його репутацію;
- після закінчення вказаного судового засідання, як зазначено в доповідних записках ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які стали підставами для проведення службового розслідування, ОСОБА_1 «на підвищених тонах, без доброзичливості, ввічливості та високої культури спілкування звернувся до них зі словами: «Нічого, ти і твоя подруга ще дочекаєтесь, будете відповідати за все». Вказані обставини також підтвердженні поясненнями працівника юридичного управління ОСОБА_5 . У судовому засіданні представники відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтвердили такі пояснення, надані під час службового розслідування. З їх пояснень та пояснень позивача такі обставини мали місце після закінчення судового засідання перед будівлею суду, в присутності вказаних представників ГУ ДФС в області, представника позивача та позивача в цій справі. Позивач не заперечив того, що він звертався до представників відповідача з вказаними словами про відповідальність, однак наголосив на тому, що не бачить в цьому дій, які свідчили б порушення ним присяги державного службовця.
- З доповідної записки від 31.03.2016 № 11/09-19-10-02-03-17 та пояснень ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в робочому кабінеті ОСОБА_1 , на прохання начальника юридичного управління ОСОБА_2 , начальника відділу по роботу з персоналом ОСОБА_3 , начальника відділу внутрішнього аудиту та контролю ОСОБА_6 надати письмові пояснення за дорученням керівництва ГУ ДВС в області щодо зауважень до проекту розпорядження ГУ ДФС в Івано-Франківській області про додаткове завдання по ПДВ по СГД фізичних особах-підприємцях, позивач «почав поводитися неетично, без ввічливості та дотримання культури спілкування, без поваги до гідності посадових осіб (зазначених вище), на підвищених тонах говорячи: «Ви хто такі? Покажіть посвідчення. Чиї вказівки Ви виконуєте? Хто дав Вам право складати акт і т.д». Звертаючись до начальника юридичного управління ОСОБА_2 наголосив: «Чи не боїшся Ти відповідальності?», зазначивши, що очах людей, які зайшли в кабінет, бачить, що «ініціатором» та «радником» всього виступає ОСОБА_7 ». Представники відповідачів в судовому засіданні підтвердили вказані обставини. Позивач не заперечив таких обставин, однак вказав на те, що він спілкувався як зазвичай, без «підвищених тонів»;
- З пояснень начальника відділу організації роботи ОСОБА_8 : 23.03.2016 на нараді в заступника начальника голови ДФС в області ОСОБА_9 « ОСОБА_1 почав поводити себе всупереч Правил етичної поведінки державних службовців, неприязно на підвищених тонах, без поваги до гідності до безпосереднього керівника та присутніх працівників, підвищуючи голос, без культури спілкування та доброзичливості, принизливо з особистою неприязню почав викрикувати до присутніх осіб, у тому числі керівника». Однак, під час розгляду справи судом не встановлено ні з акту службового розслідування, подання на звільнення, пояснень представників відповідача, в чому саме конкретно, окрім вказаних суб`єктивних загальних характеристик п. ОСОБА_8 , полягали такі висловлювання та поведінка ОСОБА_1 ;
- З заяви начальника відділу контрольно-перевірочної роботи податків і зборів з фізичних осіб управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС в Івано-Франківській області Сем`янчука Р.О. від 01.09.2016 та пояснень наданих ним комісії такого змісту: «з приводу написаної заяви про переведення повідомляю про те, що підставою для написання даної заяви слугував тиск та переслідування з боку ОСОБА_1 шляхом приниження моєї честі та гідності, нецензурними висловлюваннями в мою адресу, не тільки як посадової особи, але як громадянина, що унеможливило виконання моїх посадових обов`язків…Таке ставлення з боку начальника управління ОСОБА_1 почало набирати обертів, на грунті особистої неприязні до мене після проведення службової перевірки фактів, викладених в доповідній записці заступника начальника ГУ ДФС в області ОСОБА_9 від 20.07.2016 № 316…». Водночас ні в акті службового розслідування, ні в поданні на звільнення не зазначено жодних доказів та не викладено обставин в підтвердження таких пояснень ОСОБА_10 щодо фактів тиску та переслідування з боку ОСОБА_1 . Отже, окрім пояснень ОСОБА_10 щодо приниження ОСОБА_1 його честі та гідності через нецензурні висловлювання, відповідачем не подано суду інших доказів в підтвердження наявності таких обставин. Зокрема, не досліджувалося питання наявності свідків таких дій з боку позивача, публічності висловлювань, не отримувалися від них пояснення.
ІІ. У зверненнях ОСОБА_1 зі скаргами про тиск на нього з боку керівництва ГУ ДФС області, що полягали в переслідуванні та протиправності дій останніх. В акті службового розслідування та поданні на звільнення зроблено висновок про те, що інформація, викладена в таких зверненнях, є недостовірною, дискредитує ГУ ДФС в області, принижує честь, гідність та ділову репутацію посадових осіб, авторитет державного органу в цілому, що є грубим порушенням ОСОБА_1 . Конституції України, Закону України Про запобігання корупції, Закону України Про звернення громадян, Правил етичної поведінки, а саме:
- звернення ОСОБА_1 від 08.04.2016 (т. 3, а.с. 38). У вказаному зверненні на адресу начальника головного управління внутрішньої безпеки ДФС України, копія начальнику відділу внутрішньої безпеки в області, позивач вказав на те, що наказом від 08.04.2016 № 318 до ОСОБА_1 застосовано догану за правомірне подання застереження до проекту розпорядження про доведення свідомо завищеного завдання по сплаті ПДВ з фізичних осіб, що становить загрозу охоронюваним правам та інтересам платників податків. ОСОБА_1 в зверненні вказав на те, що притягнення його до дисциплінарної відповідальності, на його думку, пов`язане з його участі у відборі на посаду начальника ГУ ДФС в Івано-Франківській області з діючим начальником вказаного ГУ ДФС ОСОБА_11 . Вказане звернення за дорученням Департаменту внутрішнього аудиту ДФС України від 20.04.2016 перевірене відділом внутрішнього аудиту ГУ ДФС в області, за результатами якого не встановлено фактів протиправних дій з боку керівництва ГУ ДФС в області, про що зазначено в листах від 26.04.2016 та 29.06.2016 (т. 3, а.с. 39-48). Водночас судом також встановлено про те, що наказ ГУ ДФС в області від 08.04.2016 № 318 визнано протиправним та скасовано постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.11.2016 у справі № 809/845/16, яке набрало законної сили 16.01.2017;
- скарга від 28.07.2016 (т. 3, а.с. 50). У вказаному зверненні, адресованому начальнику головного управління внутрішньої безпеки ДФС України, копія начальнику відділу внутрішньої безпеки ГУ ФС в області, ОСОБА_1 вказував на безпідставні дії з боку начальника та заступника начальника ГУ ДФС в області щодо призначення службової перевірки згідно розпорядження від 27.07.2016 № 75. Згідно листа начальника відділу внутрішньої безпеки ГУ ДФС в області від 17.08.2016 № 34/09-19-22, зроблено висновок про те, що підписання начальником ГУ ДФС в області розпорядження від 27.07.2016 № 75 про проведення службового розслідування здійснено в межах наданих їй повноважень та у спосіб, визначений нормативними актами, оскільки за результатами службового розслідування було встановлено в діях заступника начальника управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС в Івано-Франківській області ОСОБА_12 наявність ознак дисциплінарного проступку. Порушень з боку ОСОБА_13 не встановлено. Отже, фактів тиску з боку начальника та заступника начальника ГУ ДФС області щодо позивача не встановлено (т. 3, а.с. 60-63);
- скарга від 04.08.2016 (т. 3, а.с. 64). У скарзі, адресованій начальнику головного управління внутрішньої безпеки ДФС України, ОСОБА_1 скаржився на дії керівництва ГУ ДФС в області, що полягали в невчасному розгляді його заяви від 07.07.2016 про надання йому двох днів відпустки: 11-12.07.2016 в зв`язку з його 40-річчям. Вказав на те, що наказ про відпустку був наданий йому для ознайомлення лише 12.07.2016 о 11 год. 50 хв. Станом на 11.07.2016 в 18 год. 30 хв. начальник відділу персоналу повідомила ОСОБА_1 про те, що наказ на відпустку знаходиться на підписі в начальника ГУ ДФС в області. Просив провести по вказаних фактах перевірку. За вказаної скаргою проведено службове розслідування, за результатами якого складено акт від 25.08.2016. За результатами службового розслідування встановлено, що наказ за заявою ОСОБА_1 про надання відпустки видано 07.07.2016 за № 422-2, і 11-12.07.2016 за даними табелю робочого часу позивач перебував у відпустці (т. 3, а.с. 67-76.)
ІІІ. Дії ОСОБА_1 , які полягали в грубому порушенні службової дисципліни, а саме в систематичному невиконанні та неналежному виконанні посадових обов`язків. В поданні на звільнення вказано, що позивачем повністю ігнорувалися доручення, які надавалися безпосередніми керівниками заступника начальника ГУ ДФС області ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , тобто взагалі не виконувалися або виконувалися з порушенням термінів (т. 2, а.с. 72-78). Вказані висновки грунтуються на службовій записці начальника відділу організації роботи ОСОБА_8 від 29.09.2016 № 71/09-19-19-01-38 (т. 2, а.с. 149-154). Згідно вказаної доповідної записки ОСОБА_1 не виконано або невчасно виконано доручення керівництва, надані на протокольних нарадах від 23.08.2016 № 12, від 08.09.2016 № 13, від 25.08.2016, від 20.09.2016. Водночас позивач в своїх пояснень вказав та звернув увагу на те, що всі вказані протокольні доручення виконано належно та в передбачений строк, про що свідчать подані ним службові записки щодо виконання таких доручень та відповідні резолюції керівництва на них (т. 2, а.с. 154-194), т. 4, а.с. 182-184). Дисциплінарною комісією зроблено висновок про те, що наведені факти вказують на порушення ОСОБА_1 пунктів 6-8 частини 1 статті 8, частин 1-2 статті 9 Закону України «Про державну службу», пунктів 2.2.26.3 - 2.2.26.6, 3.3.1- 3.3.3, 3.3.15 Положення про управління податків і зборів з фізичних осіб, затвердженого наказом ГУ ДФС в області від 04.03.2016 № 189, які полягають в грубому недотриманні службової дисципліни, невиконанні основних обов`язків державного службовця, невиконання прямих посадових обов`язків начальника управління, що призвело до невиконання рішень державних органів.
Отже, провівши аналіз вказаних дії позивача, на предмет наявності в них порушень, які описані в акті службового розслідування від 29.09.2016 № 04 і поданні дисциплінарної комісії від 27.10.2016, та які підпадають під кваліфікацію порушення Присяги державного службовця, суд дійшов таких висновків.
В частині першій статті 36 Закону № 889-VIII наведено текст присяги державного службовця такого змісту: "Усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права, свободи і законні інтереси людини і громадянина, честь держави, з гідністю нести високе звання державного службовця та сумлінно виконувати свої обов`язки".
Вказаний текст присяги державного службовця за своїм основним змістом та смисловим та правовим навантаженням відповідає тексту присяги державного службовця в передній редакції Закону «Про державну службу», який підписав позивач на час вступу на державну службу.
З тексту Присяги вбачається, що в основі поведінки державного службовця закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Складаючи Присягу, державний службовець покладає на себе не тільки певні службові зобов`язання, але й моральну відповідальність за їх виконання.
Присяга має правову природу одностороннього, індивідуального, публічно-правового характеру, конституційного зобов`язання державного службовця.
Аналогічний висновок міститься у рішення Конституційного Суду України від 11 березня 2011 року у справі № 2-рп/2011.
Таким чином під порушенням Присяги слід розуміти скоєння державним службовцем проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.
Присяга державного службовця передбачає зобов`язання виконувати обов`язки сумлінно.
Також порушення Присяги - це несумлінне, недобросовісне виконання обов`язків державного службовця. Про несумлінність дій (бездіяльності) державного службовця свідчить невиконання обов`язків умисно або внаслідок недбалого ставлення до них.
За таких обставин, звільнення за порушення Присяги може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.
Отже, звільнення за порушення присяги має застосовуватися за конкретні надзвичайно тяжкі проступки, як за фактом їх вчинення, так і за наслідками, до яких вони призводять.
Передумовою звільнення державного службовця за вчинення дисциплінарного правопорушення, пов`язаного зі здійсненням службової діяльності, з підстави припинення державної служби за порушення Присяги мають бути порушення, встановлені внаслідок ретельного службового розслідування.
При цьому необхідно враховувати, що наслідком вчинення дисциплінарного правопорушення можуть бути припинення державної служби за порушення Присяги або звільнення, які є санкціями різних рівнів відповідальності і не можуть застосовуватись як альтернативні.
Верховний Суд України у своїх постановах неодноразово, аналізуючи текст Присяги державних службовців, зазначав, що в основі поведінки державного службовця закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Припинення державної служби за порушення Присяги є найсуворішою санкцією відповідальності державного службовця, який вчинив діяння, несумісне з посадою. Тому рівень юридичних гарантій захисту прав зазначеної особи в процедурах вирішення питань застосування такої відповідальності має бути не меншим, ніж під час звільнення з державної служби за вчинення дисциплінарного правопорушення, з дотриманням порядку та строків притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Тобто, як порушення Присяги, так і дисциплінарне правопорушення, можуть бути наслідком недодержання, порушення державним службовцем як правових, так і етичних (моральних) засад проходження публічної служби.
Таким чином, припинення державної служби у зв`язку з порушенням Присяги та дисциплінарна відповідальність можуть бути наслідком існування схожих фактичних підстав у разі вчинення достатньо близьких за характером одне до одного дисциплінарного або іншого правопорушень.
Однак вони не є ідентичними, а є заходами різних видів відповідальності.
Державний службовець, який вчинив дисциплінарний проступок, не може бути звільнений за порушення Присяги, якщо цей проступок не можна кваліфікувати як порушення Присяги.
Отже, щодо дій позивача, які полягали в посяганні на права, свободи, честь і гідність, репутацію людей колег по роботі, шляхом їх приниження, образливих висловлювань, тиску на підлеглого працівника - дискредитації в «очах» трудового колективу, що згідно подання на звільнення (т. 2. а.с. 71), є порушення їх конституційних прав та службової дисципліни згідно вимог частини 1, 2 пункту 5 розділу ІІ Правил етичної поведінки державних службовців, статей 28 і 68 Конституції України, пункту 1 частини першої статті 7, пунктів 1-3, 6-8 частини першої статті 8, частин першої, другої статті 9, статті 36, пунктів 1-2 частини першої статті 62 Закону № 889-VIII, статей 38, 41 Закону України Про запобігання корупції, то суд не може погодитися з їх кваліфікацією відповідачем як порушення присяги державного службовця.
Суд проаналізувавши вище вказані дії позивача, та мотиви відповідача, викладені в поданні дисциплінарної комісії на звільнення, з посиланням на обставини та докази на яких вони грунтуються, дійшов висновку, що такі дії позивача можуть бути кваліфіковані виключно як порушення правил етичної поведінки державних службовців, оскільки повага до гідності інших осіб, ввічливість та дотримання високої культури спілкування, доброзичливість і запобігання виникненню конфліктів у стосунках з громадянами, недопущення, у тому числі поза державною службою, дій і вчинків, які можуть зашкодити інтересам державної служби чи негативно вплинути на репутацію державного службовця, становлять зміст гідної поведінки державного службовця одного з принципів етики державного службовця, закріплених в Правил етичної поведінки державних службовців. Суд в спірному випадку не знайшов доказів в підтвердження обставин, які б свідчили, що такі дії ОСОБА_1 виходять за межі порушення правил етичної поведінки державних службовців, що є окремим дисциплінарним проступком, за вчинення якого передбачено дисциплінарне стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність (пункт 2 частини другої статті 65, частина четверта статті 66 Закону № 889-VIII), та могли б одночасно отримати кваліфікацію порушення Присяги державного службовця. На переконання суду, хоча оцінка висловлювань особи, її поведінка, носить доволі суб`єктивний характер, однак за наведених в акті службового розслідування та подання на звільнення дій позивача: змісту висловлювань ОСОБА_1 , їх характеру, умов за яких вони були вчиненні, наявності шкідливих наслідків в розрізі інтересів державної служби (на робочих місцях чи в присутності працівників контролюючого органу, не виходили за межі обмеженого кола трудового колективу і не були предметом оцінки громадянського суспільства; не з`ясування та викладення доказів того в чому саме полягав тиск на підлеглого працівника та приниження його гідності та ділової репутації перед трудовим колективом), суд не знайшов підстав для того, щоб вважати такі дії позивача, які підпадають під квалафікацію порушення правил етичної поведінки державних службовців, такими, що одночасно вчинені проти інтересів служби, та підривають довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків. Отже, такі дії ОСОБА_1 не можуть бути кваліфіковані як діяння, яке несумісне з інтересами державної служби, та за яке встановлено виняткову міру дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з посади державної служби за порушення присяги державного службовця.
Щодо висновків дисциплінарної комісії ОСОБА_1 по діях позивача, які полягали в направленні скарги до головного управління внутрішньої безпеки ДФС України на тиск на нього з боку керівництва ГУ ДФС області. Так, відповідач вважає, що такі звернення позивача дискредитують ГУ ДФС в області, принижують честь, гідність та ділову репутацію посадових осіб, авторитет державного органу в цілому, що є грубим порушенням ОСОБА_1 . Конституції України, Законів України Про державну службу, Про звернення громадян, Про інформацію, Правил етичної поведінки, свідчать про порушення ним службової дисципліни, та є порушенням присяги державного службовця.
Суд не може погодитися з такими доводами. Суд вказує на те, що державний службовець є громадянином України і на нього поширюються гарантії встановлені Законом України Про звернення громадян. Реалізовуючи таке право на звернення, водночас державний службовець повинен дотримуватися передбачених Законом України «Про державну службу» та Правилами етичної поведінки державного службовця обмежень. Судом надана оцінка змісту звернень позивача від 08.04.2016, 28.07.2016, 04.08.2016. Такі звернення стосуються конкретних обставин проходження ОСОБА_1 державної служби: правомірності накладення на нього дисциплінарного стягнення у вигляді догани згідно наказу від 08.04.2016, призначення службової перевірки щодо нього та працівників підпорядкованого йому управління згідно розпорядження від 27.07.2016, підписання наказу про надання ОСОБА_1 відпустки за його заявою від 07.07.2016. Суд зазначає, що межі допустимої критики особи, є ширшими, коли вона стосується публічної особи, зокрема державного службовця, який займає керівну посаду, а не приватної особи. На відміну від останньої, перший неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості. Таке право надано й державним службовцям, а переслідування за подання звернень в межах допустимої критики заборонено як статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, так і статтею 9 Закону України «Про звернення громадян». Хоча позивач в таких зверненнях вказує на те, що такі дії вчиненні з боку керівництва ГУ ДФС в області є тиском на нього, і в подальшому за результатами перевірки таких скарги, доводи заявника не знайшли свого підтвердження, однак, на переконання суду, з огляду на зміст скарг та викладених в них обставин, такі звернення ОСОБА_1 як державного службовця не є порушенням ні Закону України «Про державну службу, ні Закону України «Про звернення громадян», та цілком відповідають гарантованому позивачу статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод праву на свободу вираження погладів. Суд хотів би звернути увагу на те, що такі звернення адресован за належністю визначеному адресату, що й не заперчено відповідачем. Позивач не адресував таких скарг за межі структури та підпорядкування вказаного органу державної виконавчої влади, в засобах масової інфомації, не викладав таких скарг в загальний доступ. Окрім цього, щодо обставин скарги від 08.04.2016, то також доцільно звернути увагу на те, що наказ від 08.04.2016 про застосування до позивача догани скасований судом як протиправний. Службова перевірка, проведена згідно розпорядження від 27.07.2016, не встановила причетності ОСОБА_1 до обставин, що були предметом перевірки. Щодо надання позивачу відпустки 11-12.07.2016, то за змістом акту службової первірки, проведеної за скаргою позивача від 04.08.2016, хоча й не встановлено факту видання наказу на відпустку після 07.07.2016, однак суд так і не знайшов розумного пояснення чому ОСОБА_1 не було ознайомлено з цим наказом відразу, а лише 12.11.2016 о 11 год. 50 хв.
Отже, ГУ ДФС в області не мотивовано та не подано доказів того, що такі дії позивача призвели до надзвичайно тяжких наслідків, оскільки підірвали авторитет державного органу в цілому, і можуть бути кваліфіковані як діяння, які несумісні з інтересами державної служби.
Підсумовуючи, суд вважає помилковими доводи відповідача про те, що такими діями позивач порушив присягу державного службовця.
Окрім цього, в контексті вказаних обставин, суд погоджується з доводами позивача про те, що за вчинення дій, які кваліфіковано як порушення присяги державного службовця, та мали місце до 01.05.2016 року, а саме: 23.03.2016 на нараді в заступника начальника голови ДФС в області ОСОБА_9 , 29.03.2016 в робочому кабінеті ОСОБА_1 , скарги ОСОБА_1 від 08.04.2016, відповідач не міг застосувати дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з державної служби згідно наказу від 31.10.2016, оскільки ГУ ДФС в області пропустило строки його застосування.
Так, відповідно до частини першої статті 58 Конституції України до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми, що діяли на час вчинення позивачем діянь, за які його притягнуто до дисциплінарної відповідальності.
На час вчинення вказаних вище дії, кваліфікованих відповідачем в як порушення присяги, був чинним Закон України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ. Порядок застосування дисциплінарних стягнень у законі України № 3723-ХІІ не було передбачено. Натомість порядок застосування дисциплінарних стягнень, у тому числі звільнення, було врегульовано у КЗпП України. Відповідно до вимог частин першої та другої статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Отже, враховуючи обставини щодо підстав притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, то за вказані дії, які мали місце до 01.05.2016 (дня набрання чинності Закону № 889-VIII) дисциплінарне стягнення до позивача могло бути застосоване не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку, як це передбачено статтею 148 КЗпП України. В спірному випадку, помилково керуючись статтею 74 Закону № 889-VIII, без врахування положень статті 58 Конституції України, ГУ ДФС в області притягнуло позивача до відповідальності за вчинення дії, кваліфікованих як порушення присяги, які мали місце до 01.05.2016, поза межами строку накладення дисциплінарного стягнення.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеними в постановах від 05.03.2020 у справі № 803/1206/16, від 24.03.2020 у справі № 812/992/16, від 14.04.2020 у справі № 815/6549/16, від 28.05.2020 у справі № 803/1563/16.
При цьому зауваження представників відповідачів про те, що такі дії лише в сукупності були прокваліфіковані як порушення присяги, суд вважає помилковим, оскільки накладення дисциплінарного стягнення здійснюється на конкретні дії, які є складом дисциплінарного проступку, і оцінка дається кожній конкретній дії на предмет її правомірності, а не загалом. В разі, якщо такі дія вчинена поза межами строків накладення дисциплінарного стягнення, то вона не повинна враховуватися при накладення такого стягнення.
Окрім цього, суд також відхиляє посилання відповідачів в додаткових поясненнях (т. 5, а.с. 82) та у відзиві на позов, на те, що про порушення присяги державного службовця також свідчать накази від 08.04.2016 № 318 та від 08.09.2016 № 873 про застосування до ОСОБА_1 доган, оскільки проступки, за які застосовано вказані дисциплінарні стягнення, стали підставами для звільнення позивача на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП, що згідно з статтею 61 Конституції України є недопустимим.
Навіть за умови наявності факту неналежного виконання з боку позивача посадових обов`язків, що ставиться йому в провину, такі діяння підлягають кваліфікації за пунктом 5 частини першої статті 65 Закону № 889-VIII. Суд вважає, що складові інкрімінованих позивачу порушень трудової дисципліни могли бути самостійними підставами для притягнення його до дисциплінарної відповідальності лише після ретельно проведеного службового розслідування, яким було б встановлено в таких діях позивача щодо невиконання чи неналежного виконання посадових обов`язків, обов`язків державного службовця, наказів, доручень керівництва наявний склад дисциплінарного проступку, однак їх сукупність не утворює складу порушення Присяги державного службовця.
Матеріали дисциплінарного провадження не містять мотивів та доказів того, що такі конкретні дії позивача за кожним фактом їх вчинення та за своїми наслідками є надзвичайно тяжкими проступками, які скоєні цим державним службовцем проти інтересів служби, суперечили покладеним на нього обов`язкам та підривали довіру до нього як носія влади, тобто крім порушення трудової дисципліни, водночас свідчили б про порушення Присяги державного службовця.
Отже, вчинені позивачем діяння як окремо, так і в сукупності, та своїм змістом та правовими наслідками, не відповідають критеріям порушення Присяги Державного службовця.
Підсумовуючи, суд вважає, що є безпідставними висновки ГУ ДФС в області про наявність підстав для звільнення позивача за порушення присяги державного службовця.
Щодо звільнення ОСОБА_1 за вчинення систематичних порушень згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП, то суд зазначає таке.
Суд погоджується з позивачем про те, що вжите ГУ ДФС в області формулювання щодо підстав звільнення: за вчинення систематичних порушень не відповідає змісту пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП. Так згідно з вказаної нормою закону, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення). Отже, вжите відповідачем формулювання підстави звільнення позивача є незрозумілим та недоречним у випадку коли йдеться про звільнення з застосуванням найвищого дисциплінарного стягнення для державного службовця припинення державної служби. Проте суд зважив на доводи представників відповідача про те, що вказаний запис в наказі від 31.10.2016 є опискою, та вважає все ж таки за необхідне надати оцінку обставинам, які покладені в основу висновків про наявність підстав для звільнення позивача на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП.
Як встановлено судом зі змісту подання на звільнення від 27.10.2016 (т. 2, а.с. 84-85), підставою для висновку ГУ ДФС в області про звільнення позивача згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП за систематичного невиконання ОСОБА_1 без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, стали накази від 08.04.2016 № 318 та від 08.09.2016 № 873.
Так, наказом ГУ ДФС в області від 08.04.2016 № 318 «Про накладення дисциплінарного стягнення» на підставі статей 147-149 КЗпП України оголошено ОСОБА_1 догану на неналежне виконання службових обов`язків. Яке встановлено судом вище, наказ ГУ ДФС в області 08.04.2016 № 318 визнаний протиправним та скасований постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.11.2016 у справі № 809/845/16, яке набрало законної сили 16.01.2017 (ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.01.2017).
Наказом ГУ ДФС в області від 08.09.2016 № 873 «Про накладення дисциплінарного стягнення» на підставі частини 1 статті 64, частини 1 статті 65, пункту 5 частини 2 статті 65, частини 3 статті 66, статті 77 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 № 889-VIII ОСОБА_1 оголошено догану за вчинення дисциплінарного проступку невиконання посадових обов`язків, основних обов`язків державного службовця та за не виконання та порушення вимог відомчих наказів, доручень керівництва ДФС та ГУ ДФС в області. Вказаний наказ оскаржувався ОСОБА_1 в судовому порядку, однак його позов було відхилено (постанова Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.11.2016 у справі № 809/1197/16, яка набрала законної сили 07.03.2017).
За змістом норми, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП, для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він учинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків, і щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.
Згідно усталеної судової практики розуміння поняття систематичного порушення трудової дисципліни таким є порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності та порушив її знову.
Отже, при вирішення питання щодо правомірності наказу про звільнення за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП суд зобов`язаний перевірити всі накази про накладення дисциплінарного стягнення, які ввійшли в систему для звільнення. При цьому, лише правомірно накладені стягнення можуть ураховуватись і бути підставою для звільнення працівника за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП.
Як встановлено судом наказ ГУ ДФС в області 08.04.2016 № 318 визнаний протиправним та скасований судом. Отже, вказаний наказ як акт індивідуальної дії, який увійшов у систему для звільнення позивача, не можна вважати правомірним з дня його прийняття. Таким чином, вказаний наказ не може бути доказом систематичного порушення позивачем трудової дисципліни.
Посилання відповідачів у відзиві на позовну заяву про те, що про систематичне порушення позивачем трудової дисципліни також свідчать накази про позбавлення ОСОБА_1 премії за квітень 2016 від 26.04.2016 № 400? від 28.04.2016 № 409, рішенням колегії ГУ ДФС в області, службовою запискою начальника відділу організації роботи ОСОБА_8 від 29.09.2016 № 71/09-19-19-01-38, судом відхиляються з огляду на таке:
- Як вже було встановлено судом вище, зі змісту подання дисциплінарної комісії ГУ ДФС в області від 27.10.2016 (т. 2, а.с. 84-85), відповідачем на надавалась оцінка наказам від 26.04.2016 № 400, від 28.04.2016 № 409. Згідно вказаного подання на звільнення відповідачем було враховано в підтвердження факту систематичного порушення позивачем трудової дисципліни лише накази від 08.04.2016 № 318 та від 08.09.2016 № 873 про застосування догани. Окрім цього, суд звертає також увагу на те, що позбавлення позивача премій вказаними наказами не є заходами дисциплінарного стягнення згідно з статтею 14 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16.12.1993 (чинного на момент видачі вказаних наказів), статтею 147 КЗпП України, ні частиною першою статті 66 Закону «Про державну службу» № 889-VIII (чинного на час видачі спірних наказів), а отже, такі накази, яким до позивача застосовано інші заходи впливу, не могли увійти в систему згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України;
- Вказані висновки суду також стосуються й посилання відповідачів на рішення колегії ГУ ДФС в області, службову записку щодо невиконання доручень керівництва ОСОБА_1 . З огляду на тяжкість наслідків, на думку відповідача, заподіяних діями позивача, за які до позивача застосовано найсуворіший вид дисциплінарного стягнення припинення державної служби, який застосується як виняток у виключних випадках, проведення службового розслідування згідно з частиною першою статті 71 Закону № 889-VIII є обов`язковим. Однак слід ще раз згадати про те, що по обставинах, викладених у згаданих документах, не проводилися службові розслідування, такі дії позивача не кваліфікувалися як дисциплінарні проступки, і відповідно за їх вчинення позивач не протягувався до дисциплінарної відповідальності.
Окрім цього, що найважливіше, суд взагалі вважає, що з огляду на положення частини другої та третьої статті 5, частини 1 статті 64, частини 1 статті 65, частини 1 статті 83, частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII, з 01.05.2016, тобто дати набрання чинності вказаним Законом, підстави припинення державної служби, в тому числі й з підстав вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, регламентуються виключно цим Законом. Таким чином, з 01.05.2016 державний службовець не може бути звільнення з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України. Суд переконаний, що ті обставини, на які покликається ГУ ДФС в області, в розрізі дій позивача щодо невиконання чи неналежного виконання посадових обов`язків, наказів, доручень керівництва, можуть бути кваліфіковані як дисциплінарний проступок згідно з пунктом 5 частини другої статті 65 Закону № 889-VIII: «Невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень». Проте згідно з частиною 3 статті 66 Закону № 889-VIII за вчинення передбаченого пунктом 5 частини другої статті 65 вказаного Закону проступку, передбачена дисциплінарна відповідальність у вигляді догани. Водночас частиною п`ятою статті 66 Закону № 889-VIII, передбачено виключні підстави для звільнення з посади державної служби як виняткового виду дисциплінарного стягнення, і до таких підстав не віднесено дисциплінарні проступки, передбачені пунктом 5 частини другої статті 65 Закону.
Підсумовуючи викладене, суд вважає помилковим висновок ГУ ДФС в області про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України.
Отже, відповідачами не доведено, а судом не встановлено підстав для припинення державної служби ОСОБА_1 за порушення Присяги державної службовця та за «систематичного порушення» працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення згідно з пунктом 4 частини 1 статті 66 Закону № 889-VIII та пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України.
Як наслідок накази від 31.10.2016 № 324-о «Про звільнення з посади державної служби» та від 10.11.2016 № 337-о «Про внесення змін до наказу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області від 31.10.2016 № 324-о» є протиправними. Ефективним способом захисту порушеного права позивача за таких обставин, є скасування таких наказів роботодавця.
Щодо доводів позивача в частині порушення ГУ ДФС в області процедурних норм при призначенні та проведенні службового розслідування, під час дисциплінарного провадження та прийнятті спірних наказів, то за вказаних вище висновків суду щодо відсутності самих підстав для припинення державної служби ОСОБА_1 , вказані доводи не впливають на згаданих висновок суду, а тому суд не бачить потреби оцінку кожному з таких аргументів. Суд лише хотів би звернути увагу на деякі процедурні порушення, відсутність яких, на думку суду, відповідач так і на спростував, а наслідки їх вчинення є вагомими, а саме:
- наказ від 31.10.2016 № 324-о «Про звільнення з посади державної служби» в порушення частини другої статті 77 Закону № 889-VIII не містить стислого викладу суті та обставин вчинених позивачем дисциплінарних проступків та містить помилкову кваліфікацію таких проступків;
- дисциплінарна комісія при виборі дисциплінарного стягнення надала оцінку лише обтяжуючим обставинам, однак не досліджувала обтавин, які могли б помякшити відповідальність позиача;
- з огляду на застосування до позивача найсуворішого стягнення для державного службовця звільнення з посади державної служби, суд так і не отримав від відповідача розумного обгрунтування, які саме серйозні обставини стали підставою для оформлення Дисциплінарною комісією подання саме 27.10.2016. Судом встановлено з протоколу засідання Дисциплінарної комісії від 26.10.2016, службової записки ОСОБА_1 від 26.10.2016 року, наданого суд позивачем зробленого ним на мобільний телефон звукозапису засідання дисциплінарної комісії 26.10.2016 (представники відповідачів підтвердили в судовому засіданні 15.06.2021 відповідність обставин, які почуто з вказаного звукозапису засідання комісії, реальним обставинам) про те, що на засіданні дисциплінарної комісії 26.10.2016 (день тижня середа) позивачем було висловлено клопотання, в зв`язку з ознайомленням 25-26.10.2016 з матеріалами дисциплінарного провадження на 70-80%, об`ємністю таких матеріалів, відсутністю їх опису, про надання йому додаткового часу на ознайомлення та підготовку письмових пояснень до п`ятниці, тобто 28.10.2016. На засіданні дисциплінарної комісії 26.10.2016 задоволено таке клопотання та оголошено перерву до 27.10.2016. Проте 27.10.2016 дисциплінарна комісія вирішила внести керівнику ГУ ДФС в області подання на звільнення ОСОБА_1 до завершення ознайомлення ним з матеріалами провадження Суд вважає, що застосоване до позивача стягнення на підставі подання від 27.10.2016, безумовно вплинуло на гарантоване йому статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до приватного життя, оскільки робота державного службовця є неодмінною та важливою його частиною (тим паче, враховуючи обставини справи особисто для позивача, який неодноразово в судовому засідання наголошував на цьому). Суд розуміє, що дисциплінарне провадження, строки притягнення до дисциплінарної відповідальності, мають чіткі часові межі. Однак за обставин справи не було жодних вагомих підстав для того, щоб не надати позивачу додатково двох робочих днів на завершення ознайомлення з матеріалами дисциплінарного провадження та надання письмових пояснень щодо його обставин, забезпечивши цим право позивача на участь в прийнятті рішення, яке є важливою процедурною гарантію і позитивним зобов`язання Держави в особі відповідного органу, в правовій державі, де панує верховенство права.
Підсумовуючи, суд дійшов висновку визнати протиправними та скасувати накази від 31.10.2016 № 324-о «Про звільнення з посади державної служби» та від 10.11.2016 № 337-о «Про внесення змін до наказу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області від 31.10.2016 № 324-о».
Щодо решти позовних вимог, викладених в позові, а саме: щодо поновлення ОСОБА_16 на посаді та про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, то суд зазначає таке.
Частиною 1 статті 235 КЗпП України передбачено, що в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній посаді органом, який розглядає трудовий спір.
Отже, суд вважає, що ОСОБА_1 має бути поновлений на посаді, з якої його було звільнено, тобто на посаді начальника управління податків і зборів з фізичних осіб Головного управління ДФС в Івано-Франківській області з 11 листопада 2016, тобто з наступного дня за останнім робочим днем, яким є день звільнення.
Поновлення на посаді, яку позивач обіймав до звільнення є достатнім ефективним засобом захисту порушеного права позивача, оскільки охоплює його поновлення на державній службі.
При цьому суд не погоджується з доводами позивача про те, що він має бути поновлений на посаді начальника управління податків і зборів з фізичних осіб Головного управління ДФС в Івано-Франківській області в Головному управлінні ДПС в Івано-Франківській області, яке є правонаступником ліквідованого Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, і в структурі якого є управління та посада, зі схожими функціональними обов`язками.
Так, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Питання Державної податкової служби» від 21 серпня 2019 року № 682-р Кабінет Міністрів України погодився з пропозицією Міністерства фінансів України щодо можливості забезпечення здійснення Державною податковою службою України покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 6 березня 2019 року № 227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» функцій і повноважень Державної фіскальної служби України, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відповідно до Наказу ДПС України «Про початок діяльності Державної податкової служби України» від 28 серпня 2019 року № 36 розпочато виконання ДПС України функцій і повноважень ДФС України, що припиняється.
17 травня 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено записи про державну реєстрацію ДПС України як юридичної особи, та про внесення рішення засновників (учасників) ДФС України щодо припинення такої як юридичної особи в результаті реорганізації.
Абзацом шостим пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 № 1200 встановлено, що Державна фіскальна служба продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.
Наказом Державної податкової служби України від 12.07.2019 № 14 затверджено Положення про Головне управління ДПС в Івано-Франківській області, згідно якого Головне управління ДПС в Івано-Франківській області є правонаступником усіх прав та обов`язків Головного управління ДФС в Івано-Франківській області.
Також судом встановлено, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 31.07.2019 проведено державну реєстрацію Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код 43142559). В той же час, з 05.08.2019 Головне управління ДФС в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код 39394463) перебуває в стані припинення.
Проте запис про припинення ГУ ДФС України в Івано-Франківській області у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на момент вирішення судом даного спору відсутній.
Таким чином, постанова Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року № 1200 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 682-р свідчать про компетенційне адміністративне (публічне) правонаступництво ДПС України, тобто про перехід до ДПС України функцій ДФС України у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску.
Однак, спір у цій справі виник у відносинах публічної служби і стосується правомірності припинення державної служби ОСОБА_1 на посаді начальника управління податків і зборів з фізичних осіб Головного управління ДФС в Івано-Франківській області. Наслідком протиправного припинення державної служби, як встановлено судом вище, є захист порушеного права державного службовця у спосіб його поновлення на посаді, з якої його було звільнено, та виплати йому середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Отже, обов`язок роботодавця суб`єкта призначення державного службовця на посаду (в даному випадку ГУ ДФС в Івано-Франківській області) щодо поновлення на посаді протиправно звільненого працівника та виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу не стосується публічно-владних функцій у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску чи інших функцій, що були передані ДПС України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року №1200 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №682-р. Поновлення позивача на посаді іншим органом, до якого перейшли функціональні обов`язки ліквідованого органу, може мати місце лише у випадку фактичного вибуття ГУ ДФС в Івано-Франківській області унаслідок припинення, про що зроблено відповідний запис в Реєстрі.
Таким чином, саме на ГУ ДФС в Івано-Франківській області покладено обов`язок щодо поновлення позивача на посаді, з якої його було звільнено. В подальшому, після видання відповідного наказу на виконання рішення суд в цій справі, з огляду на те, що ГУ ДФС в Івано-Франківській області перебуває в процесі ліквідації, суб`єктом призначення мають бути вчинені дії в межах процедур, передбачених Законом № 889-VIII та КЗпП України, які були застосовані до інших працівників ГУ ДФС в Івано-Франківській області, в зв`язку з прийняттям Урядом України рішення про ліквідацію ГУ ДФС в Івано-Франківській області шляхом приєднання до ГУ ДПС в Івано-Франківській області. Суд переконаний, що в разі прийняття рішення про поновлення на роботі протиправно звільненого працівника, суд не вправі перебирати на себе повноваження роботодавця - суб`єкта призначення, та приймати рішення про поновлення на посаді державного службовця в органі державної влади, в якому такий державний службовець не працював, оминаючи передбачені законом процедури переведення державних службовців з органу, який ліквідується, до органу, який є його правонаступником. Таке рішення щодо поновлення працівника на посаді в органі державної влади до якого перейшли права та обов`язки ліквідованого органу влади, суд приймає в разі, якщо на момент вирішення спору щодо припинення публічної служби, такий орган ліквідовано, про що є відповідний запис в Єдиному державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. В разі запису про ліквідацію такого органу на стадії виконання рішення суду, поновлення на посаді державного службовця здійснює його правонаступник.
Щодо позову в частині позовної вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 11.11.2016 року, то суд зазначає таке.
Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Отже, враховуючи, що судовий спір з листопада 2016 перебуває на розгляді адміністративних судів різних інстанції не з вини позивача, ОСОБА_1 має бути виплачений середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 11.11.2016.
Також суд відхиляє аргументи відповідачів про те, що при визначенні суми середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача необхідно врахувати, що після звільнення з роботи позивач був на обліку державному центрі зайнятості та в подальшому працевлаштований на іншій роботі, та за цей період отримував певний дохід, оскільки виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу та будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин законодавством не передбачено.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16, постанові Верховного Суду від 09.02.2021 у справі № 812/1147/17.
Середній заробіток визначається відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
Пунктом 2 Порядку № 100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
У разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду.
У разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів.
Пунктом 5 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі Порядок № 100), передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
За приписами пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Відповідно до пункту 10 Порядку № 100, в редакції чинній до 12.12.2020 (до набрання чинності змін, внесених постановою КМУ від 09.12.2020 за № 1213, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.
Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).
У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться.
Працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати можуть провадитися, якщо це передбачено у колективному договорі, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов`язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок.
Постановою КМУ від 09.12.2020 за № 1213 пункт 10 виключено.
Відповідно до пункту 32 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Судом встановлено, що на день припинення державної служби, ОСОБА_1 обіймав посаду начальника управління податків і зборів з фізичних осіб Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, яка відноситься до посади державної служби - начальник управління головних управлінь ДФС в областях.
Згідно з довідкою ГУ ДФС в області № 135/09-19-05-35 від 18.07.2017 року, середньоденний заробіток позивача на посаді начальника управління податків і зборів з фізичних осіб Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на день звільнення, розрахований згідно Порядку № 100, становив 469,45 грн.
В судовому засіданні судом з`ясовано з пояснень позивача та представників відповідачів, що між сторонами відсутній спір щодо суми середньоденного заробітку. Вказане також підтверджується розрахунком позивача згідно заяви від 17.02.2021 (т. 10, а.с. 166) та поясненнями відповідача 1 від 03.02.2021 (т. 10, а.с. 161-162).
Відповідно до наказу Державної фіскальної служби України від 24.05.2016 року № 465, додаток № 2, посадовий оклад позивача станом на день звільнення становив 4997 грн.
Період вимушеного прогулу позивача є з 11.11.2016 року (перший день вимушеного прогулу) по 16.06.2021 року (день прийняття судового рішення у справі). Кількість днів вимушеного прогулу після звільнення позивача з 11.11.2016 року по 16.06.2021 року включно, з врахуванням даних Міністерства соціальної політики України щодо розрахунку норми тривалості робочого часу на 2016-2021 роки складає:
- в 2016 році - 36 робочих днів ( листопад 2016 року 14, грудень 2016 22);
- в 2017 році - 248 робочих днів;
- в 2018 році - 250 робочих днів;
- в 2019 році 250 робочих днів;
- в 2020 році 251 робочих днів;
- в 2021 році 113 робочих днів (січень 2021 19, лютий 2021 20, березень 2021 22, квітень 2021 22, травень 2021 18, червень 2021 12).
Судом встановлено, що в періоді вимушеного прогулу позивача, а саме з 11.11.2016 року по 16.06.2021 року посадовий оклад позивача за посадою, з якої його звільнено (начальник управління головних управлінь в областях), неодноразово збільшувався відповідно до актів законодавства, зокрема:
- відповідно до підпункту 2.1.2 пункту 2 наказу Державної фіскальної служби України від 25.01.2017 року № 34 «Про умови оплати праці працівників ДФС та її територіальних органів» з 01.01.2017 року посадовий оклад начальника управління головних управлінь в областях становив 5300 грн.;
- відповідно до підпункту 2.1.2 пункту 2 наказу Державної фіскальної служби України від 29.01.2018 року № 52 «Про умови оплати праці працівників ДФС та її територіальних органів» з 01.01.2018 року посадовий оклад начальника управління головних управлінь в областях становив 7300 грн.;
- відповідно до підпункту 2.1.2 пункту 2 наказу Державної фіскальної служби України від 20.02.2019 року № 133 «Про умови оплати праці працівників ДФС та її територіальних органів» з 01.01.2019 року посадовий оклад начальника управління головних управлінь в областях становив 7790 грн.
- відповідно до підпункту 2.1.2 пункту 2 наказу Державної фіскальної служби України від 12.02.2020 року № 16 «Про умови оплати праці працівників ДФС та її територіальних органів» з 01.01.2020 року посадовий оклад начальника управління головних управлінь в областях становить 8450 грн.
Таким чином, коефіцієнт підвищення посадового окладу позивача становить.:
- з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року 1,06 (5300 : 4997);
- з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року 1,38 (7300 : 5300);
- з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року 1,07 (7790 : 7300);
- з 01.01.2020 року по 12.12.2020 року 1,08 (8450 : 7790);
- з 12.12.2020 року по 16.06.2021 року 0,00.
Відтак, середньоденна заробітна плата позивача склала:
- з 11.11.2016 року по 31.12.2016 року: 469,45 грн.;
- з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року 469,45*1,06 =497,62 грн.;
- з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року 497,62*1,38 =686,72 грн.
- з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року 686,72*1,07 =734,79 грн.
- з 01.01.2020 року по 12.12.2020 року 734,79*1,08 =793,57 грн.
- з 12.12.2020 року по 31.12.2020 року 793,57 грн.
- з 01.01.2021 року по 16.06.2021 року 793,57 грн.
При цьому, з огляду на розрахунок позивача від 17.02.2021, суд не погоджується з доводами позивача про необхідність розрахунку середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з врахуванням індексації споживчих цін в цьому розрахунковому періоді.
Так, частиною 1 Закону № 1282-XII встановлено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до статті 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Згідно частини 2 статті 6 Закону № 1282-XII порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України. В даному випадку такими правилами є Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.
Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку проведення індексації грошових доходів населення, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, в тому числі й грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Отже, з аналізу вказаних законодавчих норм, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру.
В спірному випадку, на переконання суду, середній заробіток за час вимушеного прогулу є одноразовою виплатою, присудженою судом згідно з частиною 2 статті 235 КЗпП України працівнику, якого незаконно звільнено з роботи, і яка здійснюється роботодавцем.
Таким чином, при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні підстави для включення індексу споживчих цін за відповідний період.
Окрім цього, додатково суд зазначає таке.
Так, пунктом 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
При цьому, зобов`язання Управління Держпраці в Івано-Франківській області як роботодавця як податкового агента сплачувати податок на доходи фізичних осіб та військовий збір за працівників встановлено Податковим кодексом України.
Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу, і ставку військового збору, встановлену підпунктом 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України.
Згідно з пунктом 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).
Пунктом 167.1 статті 167 Податкового кодексу України визначено, що ставка податку на доходи фізичних осіб становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.
Відповідно до підпунктом 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.
Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.
Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, зазначеній в постанові від 05.08.2020 в справі № 817/893/17.
Отже, на користь позивача належить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.11.2016 по 16.06.2021 включно в розмірі 784546,94 грн. з вирахуванням з цієї суми роботодавцем податків та обов`язкових платежів. Суд не бачить підстав для зазначення в резолютивній частині рішення суду про вирахування з суми стягнення податків та інших обов`язкових платежів, оскільки такий обов`язок роботодавця прямо передбачений спеціальним законодавством і не потребує уточнення судом. Рішення суду має бути чітким, без умов. Мотиви та висновки суду щодо сум, які належить стягнути, викладені в мотивувальній частині рішення суду.
Підсумовуючи, суд дійшов висновку задовольнити позов: визнати протиправними та скасувати накази Головного управління ДФС в Івано-Франківській області № 324-о від 31.10.2016 та № 337-о від 10.11.2016; поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління податків і зборів з фізичних осіб Головного управління ДФС в Івано-Франківській області з 11.11.2016 та стягнути з Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 784546, 94 грн.
Враховуючи норми пунктів 2 та 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління податків і зборів з фізичних осіб Головного управління ДФС в Івано-Франківській області та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 9858,45 грн. потрібно виконати негайно.
Щодо розподілу судових витрат у справі.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 5 Закону України Про судовий збір позивач звільнений від сплати судового збору.
З огляду на те, що позивач не поніс судових витрат по сплаті судового збору та інших судових витрат у справі, то суд дійшов висновку про те, що немає підстав для розподілу судових витрат у справі згідно з статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250, 255, 295, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю.
Визнати протиправними та скасувати накази Головного управління ДФС в Івано-Франківській області № 324-о від 31.10.2016 та № 337-о від 10.11.2016.
Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління податків і зборів з фізичних осіб Головного управління ДФС в Івано-Франківській області з 11.11.2016.
Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління податків і зборів з фізичних осіб Головного управління ДФС в Івано-Франківській області та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 9858 (дев`ять тисяч вісімсот п`ятдесят вісім) гривень 45 копійок виконати негайно.

Судові витрати не розподіляти.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Відповідач 1: Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, , вулиця Незалежності, 20, місто Івано-Франківськ, 76018.

Відповідач 2: Головне управління ДПС в Івано-Франківській області, , вулиця Незалежності, 20, місто Івано-Франківськ, 76018.

Суддя /підпис/ Боршовський Т.І.

Рішення складене в повному обсязі 01 липня 2021 р.