Справа № 160/7380/21
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2021-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2021 року Справа № 160/7380/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Голобутовського Р.З.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,
11.05.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, у якій просить:
- визнати протиправним та нечинним Рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 325 від 16.02.2004 року зі змінами «Про Порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпрі, Положення про порядок демонтажу та зберігання рекламних засобів в місті Дніпрі».
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ним неодноразово було виявлено як працівники міської влади самовільно, всупереч вимог чинного законодавства та за межами робочого часу зрізали за допомогою власних спеціальних технічних засобів встановлені на території міста інформаційні щити. Також вказує, що на сайті міської влади є Рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 325 від 16.02.2004 року зі змінами, яким встановлений Порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпрі, та затверджено Положення про порядок демонтажу та зберігання рекламних засобів в місті Дніпрі. Вважає його протиправним виходячи з наступного.
Рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 325 від 16.02.2004 року за своєю правовою природою є регуляторним актом, яким змінені норми права, оскільки воно розраховано на неодноразове застосування і щодо невизначеного кола осіб, з метою встановлення Порядку розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпрі та Положення про порядок демонтажу та зберігання рекламних засобів в місті Дніпрі».

Водночас зі встановленої природи спірного рішення як регуляторного акту, його прийняттю мала передувати визначена законом процедура, якої, на думку позивача, відповідач не дотримався.

З огляду на викладене, позивач вважає, що є підстави для визнання спірного рішення протиправним та нечинним.

Крім того, зазначає, що він є членом територіальної громади м. Дніпра, тобто є носієм прав членів відповідної територіальної громади.

Право територіальної громади як суб`єкта публічних правовідносин охоплює собою права відповідних мешканців, відтак, порушення прав територіальної громади означає порушення права членів цих громад (кожного жителя відповідної адміністративно-територіальної одиниці). Інтереси громади визначають зміст і спрямованість діяльності відповідних органів місцевого самоврядування, тому головним завданням органу місцевого самоврядування є захист (в тому числі, шляхом звернення до суду) інтересів фізичних осіб, які проживають на відповідній території; для реалізації цього завдання органи місцевого самоврядування наділені відповідною компетенцією, людськими та фінансовими ресурсами; ухилення від обов`язку захищати інтереси відповідної громади може бути розцінене як невиконання органом місцевого самоврядування та його посадовими особами своїх функціональних обов`язків.

13.05.2021 року позивачем подано заяву про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 14.05.2021 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою суду від 14.05.2021 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи та призначено справу до розгляду на 08.06.2021 року.

04.06.2021 року відповідачем надано відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що позовні вимоги не визнає, просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своєї правової позиції вказує, що захист прав здійснюється у разі їх порушення. Об`єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 10.04.2012 року у справі № 21-1115во10, суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням. Таким чином, відповідач вказує, що обов`язковою умовою для визнання протиправним рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень є наявність факту порушення останнім прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулась за їх судовим захистом. Вважає, що позивачем не наведено жодних фактів порушення його прав чи інтересів нормами оскаржуваного рішення та Положення. Обставини наведені в позовній заяві є абстрактними, недоведеними належними доказами та не є свідченням дійсного (фактичного) порушенню свобод чи інтересів позивача.

Також відповідач зазначає, що в обґрунтування свого права на звернення до адміністративного суду з позовом, ОСОБА_1 посилається на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11.08.2020 у справі № 187/687/16-а, зокрема: «У випадку, якщо порушуються права територіальних громад, то будь-який з членів таких громад має право оскаржити відповідну дію чи рішення суб`єкта владних повноважень у суді, оскільки порушення прав місцевого самоврядування неминуче призводить до порушення прав кожного жителя відповідного муніципального утворення». Поміж тим, правовий висновок викладено в судовому рішенні за результатом розгляду справи, в якій Верховним Судом розглядалися спірні правовідносини, що виникли в результаті незгоди позивачів, членів територіальної громади, з рішенням відповідача - Миколаївської селищної ради «Про схвалення проекту рішення сільської ради «Про добровільне об`єднання територіальних громад» та досліджувались конституційні норми, норми Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» з метою встановлення законності проведення процедури добровільного приєднання суміжної сільської, селищної територіальної громади до об`єднаної територіальної громади. Отже, предметом судового розгляду було встановлення наявності чи відсутності порушень прав та інтересів відповідної територіальної громади, яка складається з мешканців - носіїв прав тергромади. Відтак, висновки Верховного Суду у наведеній позивачем справі №187/687/16-а стосуються правовідносин, які очевидно не є подібними з тими, що виникли між сторонами у цій справі ні за предметом спору, ні за обставинами справи, ні за сферою правового регулювання. А тому зазначена правова позиція Верховного Суду не обґрунтовує наявність у ОСОБА_1 статусу належного позивача у цій справі. ОСОБА_1 не доведено, що оскаржуване рішення виконавчого комітету міської ради та Положення було до нього застосовано або він є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Також відповідач зазначає, що аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що виконавчий орган сільської, селищної, міської ради є органом, що надає дозвіл на розміщення зовнішньої реклами, вирішує питання, пов`язані із дозвільним контролем за розміщенням рекламних засобів, тобто здійснює контроль за дотриманням правил розміщення реклами, а отже у межах своїх повноважень може приймати рішення про усунення порушень цих правил, зокрема рішення про зобов`язання розповсюджувача реклами демонтувати рекламний засіб, установлений без повідного на те дозволу. Вказує, що аналогічні висновки містяться в постанові колегії суддів судової палати в адміністративних справах Верховного Cуду України від 19.02.2013 року у справі №21-18а13, прийнятій за результатами розгляду справи щодо неоднакового застосування касаційним судом статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», частини 1 статті 16 Закону України «Про рекламу». Також зауважує, що тотожного висновку про наявність у виконавчого комітету міської ради повноважень зі здійснення контролю за дотриманням правил розміщення зовнішньої реклами, у тому числі вирішення питань демонтажу самовільно встановлених рекламних засобів, дійшов Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 26.11.2019 у справі № 461/6414/17, у постанові від 19.04.2021 у справі №520/660/2020.

Водночас відповідач зауважує, що Положення про порядок демонтажу та зберігання рекламних засобів в місті Дніпропетровську затверджено рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 31.08.2011 №1148. При прийнятті зазначеного рішення виконавчим комітетом міської ради дотримано вимоги Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Прийняття рішень виконавчим комітетом сільської, селищної, міської ради у межах наданих повноважень передбачено ч.6 ст.59 «Про місцеве самоврядування в Україні», які згідно з ч.1 ст.73 зазначеного Закону є обов`язковими для виконання. Оскаржуване Положення про порядок демонтажу та зберігання рекламних засобів в місті Дніпропетровську прийняте виконавчим комітетом міської ради в межах повноважень, у спосіб та в порядку встановленому Конституцією та Законами України.

Відповідач вказує, що відповідно до частини третьої статті 264 КАС України нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності. Рішенням виконавчого комітету міської ради від 31.08.2011 №1148 внесено зміни до рішення виконкому міської ради від 16.02.2004 №325 та викладено Порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпропетровську в новій редакції. Зауважує, що Конституційним Судом України у своїх рішеннях від 03 жовтня 1997 року №4- зп у справі про набуття чинності Конституцією України та від 16 квітня 2009 року №7- рп/2009 у справі про скасування актів органів місцевого самоврядування викладено правову позицію щодо врегулювання конкретної сфери суспільних відносин однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. У рішеннях зазначено: «Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не визначено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше». З огляду на вказану норму права рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 31.08.2011 №1148 автоматично скасовує раніше прийняте виконкомом міської ради рішення від 16.02.2004 №325. Відтак, оскарження рішення виконкому міської ради від 16.02.2004 №325, яке втратило чинність, суперечить приписам частини третьої статті 264 КАС України.

Відповідач вважає, що обставини, викладені в позові, не підтверджують незаконність оскаржуваного рішення міської ради та Положення, не є підставами для визнання їх нечинними, наявність вказаних в позовній заяві обставин не підкріплює законність позовних вимог, які є невмотивованими та незаконними.

У судове засідання, призначене на 08.06.2021 року, позивач не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

У судове засідання з`явилась представник відповідача. Проти розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечувала.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України неявка будь-якого учасника справи в судове засідання, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

08.06.2021 року судом ухвалено продовжувати розгляд справи в порядку письмового провадження.

У відповідності до вимог ст. ст. 205, 243 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу у порядку письмового провадження.

Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. З власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи.

Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 325 від 16.02.2004 року «Про Порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпропетровську» вирішено:

«1. Внести на розгляд міської ради в установленому порядку питання про визнання таким, що втратило чинність, рішення виконкому міської ради від 17.08.2000 № 2198 "Про затвердження Правил розміщення засобів зовнішньої реклами та інформації в місті Дніпропетровську.

2. Затвердити Порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпропетровську (додаток).

Порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпропетровську набирає чинності з моменту прийняття Концепції розвитку та регулювання рекламної діяльності в місті Дніпропетровську».

Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 31.08.2011 №1148 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету міської ради від 16.02.04 № 325 «Про порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпропетровську» вирішено наступне:

«1. Внести зміни до рішення виконавчого комітету міської ради від 16.02.04 № 325 «Про порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпропетровську», виклавши Порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпропетровську в новій редакції (додаток 1).

2. Затвердити Положення про порядок демонтажу та зберігання рекламних засобів в місті Дніпропетровську (додаток 2).

3. Рішенням виконавчого комітету від 13.12.05 №5297 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету міської ради від 16.02.04 № 325 «Про Порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпропетровську» та затвердження Положення про проведення робіт, пов`язаних з розташуванням рекламних засобів на міській території» визнати таким, що втратило чинність».

Так, предметом спору у цій справі є правомірність рішення виконавчого комітету міської ради від 16.02.04 № 325 «Про Порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпропетровську», а також Положення про порядок демонтажу та зберігання рекламних засобів в місті Дніпрі.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з пп. 13 п. «а» ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать повноваження щодо надання дозволів у порядку, встановленому законодавством, на розміщення реклами.

Зазначені положення вказаного Закону кореспондуються зі ст. 16 Закону України «Про рекламу», якою встановлено, що розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 року № 2067 затверджено Типові правила розміщення зовнішньої реклами (далі - Правила № 2067), які регулюють відносини, що виникають у зв`язку з розміщенням зовнішньої реклами у населених пунктах, та визначають порядок надання дозволів на розміщення такої реклами.

Відповідно до визначення термінів, що містяться у п. 2 Правил № 2067, виконавчий орган ради - виконавчий комітет сільської (сільський голова), селищної, міської ради, Київська та Севастопольська міськдержадміністрації;

дозвіл - документ установленої форми, виданий розповсюджувачу зовнішньої реклами на підставі рішення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, який дає право на розміщення зовнішньої реклами на певний строк та у певному місці.

Згідно з п. 3 Правил № 2067 зовнішня реклама розміщується на підставі дозволів та у порядку, встановленому виконавчими органами сільських, селищних, міських рад відповідно до цих Правил.

Видача (відмова у видачі, переоформлення, видача дубліката, анулювання) дозволу на розміщення зовнішньої реклами здійснюється відповідно до Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності».

Для регулювання діяльності з розміщення зовнішньої реклами сільська, селищна, міська рада може утворювати відділ, управління, інший виконавчий орган або покладати відповідні функції на існуючий відділ, управління (п. 5 Правил № 2067).

Відповідно до п. 45 Правил № 2067 контроль за додержанням цих Правил здійснюють виконавчі органи сільських, селищних, міських рад та інші органи відповідно до законодавства.

За ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Гарантоване ст. 55 Конституції України конкретизоване в інших законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з ч. 2 ст. 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

За загальним правилом кожна особа, права та свободи якої було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Виходячи з наведеного, кожною особою, права та свободи якої було порушено, можуть бути оскаржені до суду рішення, дії, бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які порушують їх права, свободи та інтереси. При цьому ці рішення, дія або бездіяльність у будь-якому випадку повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Отже, задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті позовні вимоги, які відновлюють фактично порушені права, свободи та інтереси особи у сфері публічно-правових відносин.

Позивач оскаржує рішення виконавчого комітету міської ради від 16.02.04 № 325 «Про Порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпропетровську», а також Положення про порядок демонтажу та зберігання рекламних засобів в місті Дніпрі.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

Разом з тим, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Отже, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Під час розгляду кожної справи суд повинен встановити, чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Суд погоджується з твердженням позивача про те, що він є членом територіальної громади м. Дніпра і спірними рішенням та Положенням можуть бути порушені його права та інтереси, проте, ним не доведено належними та допустимими доказами їх протиправності.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Виходячи із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд робить висновок, що позовна заява є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Згідно із ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України в разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись ст. ст. 139, 242-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання протиправним та нечинним рішення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський