Справа № 280/3332/21
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2021-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

02 липня 2021 року Справа № 280/3332/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за правилами спрощеного позовного провадження за позовом

Релігійної організації «РЕЛІГІЙНА ГРОМАДА УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ ПРИ ХРАМІ НА ІМ`Я АПОСТОЛА І ЄВАНГЕЛІСТА ІОАННА БОГОСЛОВА» (Україна, 71320, Запорізька обл., Кам`янсько-Дніпровський р-н, село Іванівка, вул. Пушкіна, будинок 76, )

до Державного реєстратора Департаменту культури, туризму, національностей та релігій Запорізької обласної державної адміністрації Рябченко Валерії Ігорівни (69107, м. Запоріжжя, пр-т Соборний, б. 164)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору УПРАВЛІННЯ ЗАПОРІЗЬКОЇ ЄПАРХІЇ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ (69041, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Кияшка, б. 26, )

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Релігійної організації «РЕЛІГІЙНА ГРОМАДА УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ ПРИ ХРАМІ НА ІМ`Я АПОСТОЛА І ЄВАНГЕЛІСТА ІОАННА БОГОСЛОВА» (далі позивач) до Державного реєстратора Департаменту культури, туризму, національностей та релігій Запорізької обласної державної адміністрації Рябченко Валерії Ігорівни (далі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору УПРАВЛІННЯ ЗАПОРІЗЬКОЇ ЄПАРХІЇ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ (третя особа), в якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність державного реєстратора Департаменту культури, туризму, національностей та релігій Запорізької обласної державної адміністрації Рябченко Валерії Ігорівни щодо відмови у державній реєстрації по заяві Позивача змін до відомостей про юридичну особу щодо «РЕЛІГІЙНА ГРОМАДА УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ ПРИ ХРАМІ НА ІМ`Я АПОСТОЛА І ЄВАНГЕЛІСТА ІОАННА БОГОСЛОВА» (25920960);

- зобов`язати державного реєстратора Департаменту культури, туризму, національностей та релігій Запорізької обласної державної адміністрації Рябченко Валерію Ігорівну здійснити державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу Релігійної організації «РЕЛІГІЙНА ГРОМАДА УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ ПРИ ХРАМІ НА ІМ`Я АПОСТОЛА І ЄВАНГЕЛІСТА ІОАННА БОГОСЛОВА» (25920960), відповідно до поданої заяви, вказавши у якості керівника цієї організації громадянина ОСОБА_1 , 1972 р. н., код ДРФО НОМЕР_1 .

Ухвалою суду від 28 квітня 2021 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику осіб.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що Державний реєстратор Департаменту культури, туризму, національностей та релігій Запорізької обласної державної адміністрації Рябченко Валерія Ігорівна не вказала, у чому полягає невідповідність документів, поданої позивачем для державної реєстрації, діючому законодавству, вважає її твердження про наявність такої невідповідності довільним, а відмову у реєстрації змін відповідно до поданих документів - необґрунтованою.

В позовній заяві просить суду позовні вимоги задовольнити.

24 травня 2021 року від представника відповідача до суду надійшов відзив (вх.№29478 від 24 травня 2021 року), відповідно до якого зазначає, що позивачем подано документи для проведення реєстраційної дії «Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу», що були прийняті 30 грудня 2020 року, за результатом розгляду яких було прийнято рішення про відмову у державній реєстрації з підстав невідповідності найменування юридичної особи вимогам Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», а саме на підставі пункту 8 частини 1 статті 28 цього Закону. У відзиві мотивує рішення тим, що позивачем проігноровано необхідність внесення змін до статутних документів позивача в частині найменування.

У відзиві просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Представник третьої особи подав до суду пояснення, відповідно до яких зазначає, що відповідно до заяви щодо державної реєстрації юридичної особи від 08 грудня 2020 року (форма 2), на реєстрацію позивачем подані зміни до відомостей про юридичну особу, що підтверджується відповідною позначкою навпроти написів "Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу". Конкретний склад відомостей про юридичну особу позивача, що були ним подані для здійснення їх державної реєстрації, визначається: Відповідною позначкою навпроти напису "Зміна керівника або відомостей про керівника" на першій сторінці форми. Відповідною позначкою навпроти напису "зміна керівника" а також даними керівника Позивача - Чучі О.С., зазначеними на сторінці 6 форми. Вказує, що усі зміни до відомостей про юридичну особу, подані позивачем, відповідають вимогам чинного законодавства, що підтверджується відсутністю зауважень до них з боку Відповідача. Будь-які інші зміни до відомостей про юридичну особу, зокрема відомості про зміну найменування та/або установчих документів позивачем для проведення їх державної реєстрації не подавались, що підтверджується наступним: Відсутністю позначок навпроти написів "Зміна найменування" та "Зміна установчих документів". Зазначенням на першій сторінці форми найменування релігійної організації позивача згідно даних ЄДР та діючого Статуту. Таким чином, оскільки позивачем були подані для проведення державної реєстрації відомості про зміну керівника релігійної організації позивача, а відомостей про зміну найменування та/або установчих документів позивач не подавав, правових підстав для перевірки відповідності найменування юридичної особи позивача вимогам чинного законодавства у відповідача не виникло. Вказує, що на їх думку дії відповідача є перевищенням її компетенції, і не можуть виправдати незаконну відмову у здійсненні реєстраційної дії.

Просить суд задовольнити позовні вимоги повністю.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлено наступне.

22 грудня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про зміну керівника юридичної особи.

До заяви додано: копію паспорту ОСОБА_2 ; наказ №23/2020 (Оновлений) від 26 лютого 2020 року (про призначення настоятеля) - оригінал, нотаріально засвідчений; квитанцію про сплату адміністративного збору (на суму 630, 00 грн.).

Листом від 30 грудня 2020 року відповідач повідомила заявника про відмову у державній реєстрації змін до відомостей про юридичну особу щодо поданої заяви.

Причиною відмови вказано «невідповідність найменування юридичної особи вимогам закону пункту 8 частини 1 статті 28 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про часткове задоволення адміністративного позову, з наступних підстав.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації, регулюються Конституцією України, Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" від 15 травня 2003 року №755-IV (далі - Закон №755-IV) та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону.

За змістом частини першої статті 1 Закону №755-IV (тут і далі - в редакції станом на день звернення із заявою про державну реєстрацію змін від 04 грудня 2019 року) Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань - єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи (п.7); державний реєстратор юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - державний реєстратор) - особа, яка перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації, нотаріус (пункт 5); державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом (пункт 4).

Пунктом 8 частини першої статті 4 Закону № 755-IV визначений один із основних принципів, на яких базується державна реєстрація, а саме - внесення відомостей до Єдиного державного реєстру виключно на підставі та відповідно до цього Закону.

Згідно з частиною 2 статті 6 Закону №755-IV державний реєстратор: 1) приймає документи; 1-1) встановлює черговість розгляду поданих документів для державної реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду документів; 3) перевіряє документи на наявність підстав для відмови у державній реєстрації; 3-1) під час проведення реєстраційних дій у випадках, передбачених цим Законом, обов`язково використовує відомості реєстрів, автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії між Єдиним державним реєстром та інформаційними системами державних органів; 3-2) перевіряє дійсність довіреності, нотаріально посвідченої відповідно до законодавства України, за допомогою Єдиного реєстру довіреностей; 3-3) перевіряє використання спеціальних бланків нотаріальних документів, на яких викладені документи, що подаються для здійснення реєстраційних дій, за допомогою Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів; 4) проводить реєстраційну дію (у тому числі з урахуванням принципу мовчазної згоди) за відсутності підстав для зупинення розгляду документів та відмови у державній реєстрації шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру; 5) веде Єдиний державний реєстр; 6) веде реєстраційні справи; 6-1) надає в установленому порядку та у випадках, передбачених Законом України "Про виконавче провадження", інформацію органу державної виконавчої служби або приватному виконавцю; 7) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Отже, відповідно до вимог вищезазначеної правової норми, державний реєстратор зобов`язаний прийняти документи від заявника та вчинити дії щодо перевірки відомостей, які зазначені в документах.

За умови подання визначених документів, державний реєстратор зобов`язаний вчинити відповідні реєстраційні дії та внести до Єдиного державного реєстру відповідні записи.

Натомість, у разі наявності недоліків при поданні документів для проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, у тому числі змін до установчих документів юридичної особи, державний реєстратор наділений правом залишити подані документи без розгляду або відмовити у державній реєстрації.

Згідно з частиною 2 статті 25 Закону №755-IV порядок проведення державної реєстрації та інших реєстраційних дій на підставі документів, що подаються заявником для державної реєстрації, включає: 1) заповнення форми заяви про державну реєстрацію - у разі подання документів особисто заявником (за бажанням заявника); 2) прийом документів за описом - у разі подання документів у паперовій формі; 3) виготовлення копій документів в електронній формі - у разі подання документів у паперовій формі; 4) внесення копій документів в електронній формі до Єдиного державного реєстру; 5) перевірку документів на наявність підстав для зупинення розгляду документів; 6) перевірку документів на наявність підстав для відмови в державній реєстрації; 7) прийняття рішення про проведення реєстраційної дії - для громадських формувань, символіки та засвідчення факту наявності всеукраїнського статусу громадського об`єднання; 8) проведення реєстраційної дії (у тому числі з урахуванням принципу мовчазної згоди) за відсутності підстав для зупинення розгляду документів та відмови в державній реєстрації шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру; 9) формування та оприлюднення на порталі електронних сервісів виписки, результатів надання адміністративних послуг у сфері державної реєстрації та установчих документів; 10) видача за бажанням заявника виписки з Єдиного державного реєстру у паперовій формі за результатами проведеної реєстраційної дії (у разі подання заяви про державну реєстрацію у паперовій формі).

Виписка з Єдиного державного реєстру у паперовій формі надається з проставленням підпису та печатки державного реєстратора.

Частиною 4 статті 17 Закону №755-IV визначено, що для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, у тому числі змін до установчих документів юридичної особи, крім змін до відомостей, передбачених частиною п`ятою цієї статті, подаються такі документи:

1) заява про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі;

2) примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про зміни, що вносяться до Єдиного державного реєстру, крім внесення змін до інформації про кінцевих бенефіціарних власників (контролерів) юридичної особи, у тому числі кінцевих бенефіціарних власників (контролерів) її засновника, якщо засновник - юридична особа, про місцезнаходження та про здійснення зв`язку з юридичною особою;

3) реєстр осіб (громадян), які брали участь в засіданні уповноваженого органу управління юридичної особи, - у разі внесення змін до відомостей про громадські об`єднання, політичні партії;

4) пункт 4 частини четвертої статті 17 виключено

5) відомості про керівні органи громадського формування (ім`я, дата народження керівника, членів інших керівних органів, реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності), посада, контактний номер телефону та інші засоби зв`язку) - у разі внесення змін до складу керівних органів;

6) документ, що підтверджує реєстрацію іноземної особи в країні її місцезнаходження (витяг із торговельного, банківського, судового реєстру тощо), - у разі змін, пов`язаних із входженням до складу засновників юридичної особи іноземної юридичної особи;

7) документ про сплату адміністративного збору - у випадках, передбачених статтею 36 цього Закону;

8) установчий документ юридичної особи в новій редакції - у разі внесення змін, що містяться в установчому документі;

9) примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) передавального акта або розподільчого балансу - у разі внесення змін, пов`язаних із внесенням даних про юридичну особу, правонаступником якої є зареєстрована юридична особа;

10) примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про вихід із складу засновників (учасників) та/або заява фізичної особи про вихід із складу засновників (учасників), справжність підпису на якій нотаріально засвідчена, та/або договору, іншого документа про перехід чи передачу частки засновника (учасника) у статутному (складеному) капіталі (пайовому фонді) юридичної особи, та/або рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про примусове виключення із складу засновників (учасників) юридичної особи або ксерокопія свідоцтва про смерть фізичної особи, судове рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою - у разі внесення змін, пов`язаних із зміною складу засновників (учасників) юридичної особи;

11) заява про обрання юридичною особою спрощеної системи оподаткування та/або реєстраційна заява про добровільну реєстрацію як платника податку на додану вартість, та/або заява про включення до Реєстру неприбуткових установ та організацій за формами, затвердженими відповідно до законодавства, - за бажанням заявника у разі внесення до установчих документів змін, які впливають на систему його оподаткування;

12) звіт про результати емісії акцій у випадку, передбаченому абзацами третім і четвертим пункту 48 частини другої статті 9 цього Закону;

13) звіт про оцінку майна у випадку, передбаченому абзацом сьомим пункту 48 частини другої статті 9 цього Закону;

14) структура власності за формою та змістом, визначеними відповідно до законодавства;

15) витяг, виписка чи інший документ з торговельного, банківського, судового реєстру тощо, що підтверджує реєстрацію юридичної особи - нерезидента в країні її місцезнаходження, - у разі, якщо засновником юридичної особи є юридична особа - нерезидент;

16) нотаріально засвідчена копія документа, що посвідчує особу, яка є кінцевим бенефіціарним власником юридичної особи - для фізичної особи - нерезидента та, якщо такий документ оформлений без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру, - для фізичної особи - резидента.

Тобто, аналіз наведених норм свідчить про те, що державний реєстратор, отримавши відповідні документи зобов`язаний здійснити, зокрема, перевірку комплектності документів, які подаються державному реєстратору, повноти їх відомостей, перевірку документів на наявність підстав для зупинення розгляду документів та чи не має підстав для відмови у проведенні державної реєстрації.

Перевіривши наявність підстав для зупинення розгляду документів та відмови в державній реєстрації та за відсутності цих підстав державний реєстратор вчиняє реєстраційну дію (у тому числі з урахуванням принципу мовчазної згоди) шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру.

Згідно з частинами 3-9 статті 28 Закону №755-IV повідомлення про відмову у проведенні державної реєстрації повинно містити посилання на конкретну норму (пункт, статтю) законодавства із зазначенням, що саме порушено під час оформлення та подання документів, а також повинно бути зазначено, який саме пункт чи стаття поданого заявником документа (статуту, протоколу тощо) не відповідає нормам законодавства. Відмова у державній реєстрації з підстав, не передбачених цією статтею, а також відмова у державній реєстрації (легалізації) професійної спілки, її організації або об`єднання не допускається. Відмова у державній реєстрації здійснюється протягом 24 годин після надходження документів, поданих для державної реєстрації, крім вихідних та святкових днів. Відмова у державній реєстрації громадських формувань здійснюється у строки, встановлені статтею 26 цього Закону. Повідомлення про відмову у державній реєстрації із зазначенням виключного переліку підстав для відмови та рішення суб`єкта державної реєстрації про відмову у державній реєстрації розміщуються на порталі електронних сервісів у день відмови у державній реєстрації. У разі відмови у державній реєстрації документи, подані для державної реєстрації (крім документа про сплату адміністративного збору), повертаються (видаються, надсилаються поштовим відправленням) заявнику не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від заявника заяви про їх повернення. Після усунення причин, що були підставою для відмови у державній реєстрації, заявник може повторно подати документи для державної реєстрації.

Відповідач приймаючи відмову у державній реєстрації змін до відомостей про юридичну особу щодо поданої заяви, підставою відмови вказано «невідповідність найменування юридичної особи вимогам закону пункту 8 частини 1 статті 28 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

Так, пунктом 8 частини 1 статті 28 Закону №755-IV встановлено, що підставою для відмови у державній реєстрації зокрема є невідповідність найменування юридичної особи вимогам закону.

В свою чергу вимоги до юридичної особи визначені у статті 16 Закону №755-IV, відповідно до якої зазначено, що найменування юридичної особи повинно містити інформацію про її організаційно-правову форму (крім державних органів, органів місцевого самоврядування, органів влади Автономної Республіки Крим, державних, комунальних організацій, закладів, установ, а також випадку, передбаченого абзацом другим цієї частини) та назву.

Найменування релігійної організації може містити інформацію про її організаційно-правову форму виключно за бажанням такої юридичної особи.

Організаційно-правова форма юридичної особи визначається відповідно до класифікації організаційно-правових форм господарювання, затвердженої центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері технічного регулювання.

Назва юридичної особи може складатися з власної назви юридичної особи, а також містити інформацію про мету діяльності, вид, спосіб утворення, залежність юридичної особи та інші відомості згідно з вимогами до найменування окремих організаційно-правових форм юридичних осіб, установленими Цивільним, Господарським кодексами України та цим Законом.

Найменування юридичної особи не може бути тотожним найменуванню іншої юридичної особи (крім органів місцевого самоврядування).

У найменуванні юридичних осіб забороняється використовувати: повне чи скорочене найменування державних органів або органів місцевого самоврядування, або похідні від цих найменувань, або історичні державні найменування, перелік яких установлює Кабінет Міністрів України, - у найменуваннях юридичних осіб приватного права; символіку комуністичного та/або націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів, заборона використання яких встановлена Законом України "Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки"; терміни, абревіатури, похідні терміни, заборона використання яких передбачена законом.

Законами можуть бути встановлені особливості найменування товариств, холдингових компаній, банків, пенсійних фондів, корпоративних інвестиційних фондів, торгово-промислової палати, навчальних закладів, юридичних осіб, які мають ліцензію на здійснення страхової діяльності, волонтерських організацій, адвокатських бюро, операторів державних лотерей, асоціацій органів місцевого самоврядування та їх добровільних об`єднань, політичних партій, громадських об`єднань, профспілок, їх організацій та об`єднань, організацій роботодавців, їх об`єднань.

Вимоги до написання найменування юридичної особи, її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, крім організації профспілки, встановлюються Міністерством юстиції України.

Розглядаючи матеріали справи та перевіряючи оскаржуване рішення на відповідність вимогам закону, судом не встановлено, що саме із назви позивача не відповідає вимогам закону.

Суд зауважує, що у рішенні суб`єкта владних повноважень є лише посилання вимоги Закону №755-IV, однак, чим саме найменування юридичної особи не відповідає вимогам закону пункту 8 частини 1 статті 28 Закону №755-IV не зазначає.

Щодо посилання відповідача у відзиві на статтю 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" №987-ХІІ (далі - Закон №987-ХІІ), то суд зазначає про наступне.

Разом з тим, з метою гарантування права на свободу совісті громадянам України та здійснення цього права; забезпечення відповідно до Конституції України, Декларації про державний суверенітет України та норм міжнародного права, визнаних Україною, соціальної справедливості, рівності, захисту прав і законних інтересів громадян незалежно від ставлення до релігії; визначення обов`язків держави щодо релігійних організацій; визначення обов`язків релігійних організацій перед державою і суспільством; подолання негативних наслідків державної політики щодо релігії і церкви; гарантування сприятливих умов для розвитку суспільної моралі і гуманізму, громадянської злагоди і співробітництва людей незалежно від їх світогляду чи віровизнання прийнято Закон України "Про свободу совісті та релігійні організації" №987-ХІІ (далі - Закон №987-ХІІ).

Відповідно до статті 8 Закону №987-ХІІ релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.

Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням).

Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем).

Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов`язковим.

Згідно із нормами статті 12 Закону №987-ХІІ статут (положення) релігійної організації, який відповідно до цивільного законодавства визначає її правоздатність, підлягає реєстрації у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Статут (положення) релігійної організації приймається на загальних зборах віруючих громадян або на релігійних з`їздах, конференціях.

Зазначеною статтею визначається перелік відомостей, які повинен містити статут, а також вказано, що статут (положення) релігійної організації не повинен суперечити чинному законодавству.

Відповідно до частин 7, 8 статті 12 Закону №987-ХІІ релігійна організація (об`єднання), яка безпосередньо або як складова частина іншої релігійної організації (об`єднання) входить до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, зобов`язана у своїй повній назві, зазначеній у її статуті (положенні), відображати належність до релігійної організації (об`єднання) за межами України, до якої вона входить (частиною якої вона є), шляхом обов`язкового відтворення у своїй назві повної статутної назви такої релігійної організації (об`єднання) з можливим додаванням слів "в Україні" та/або позначення свого місця в структурі іноземної релігійної організації.

Входження релігійної організації (об`єднання) до релігійної організації (об`єднання), зазначеної в частині сьомій цієї статті, визначається у разі наявності однієї з таких ознак:

1) у статуті (положенні) релігійної організації, що діє в Україні, містяться вказівки на входження до структури релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України;

2) у статуті (положенні) закордонної релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, містяться вказівки на входження до її структури релігійної організації (об`єднання), що діє на території України, а також на право прийняття статутними органами управління зазначеної закордонної релігійної організації (об`єднання) рішень з канонічних і організаційних питань, які є зобов`язуючими для релігійної організації (об`єднання), що діє на території України;

3) статутом (положенням) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, передбачене обов`язкове входження керівників (повноважних представників) релігійної організації (об`єднання), що діє на території України, до статутних органів управління зазначеної закордонної релігійної організації (об`єднання) з правом вирішального голосу.

Так норми статей 13, 14 Закону №987-ХІІ передбачають, що релігійна організація визнається юридичною особою з дня її державної реєстрації. Релігійна організація як юридична особа користується правами і несе обов`язки відповідно до чинного законодавства і свого статуту (положення). Встановлено, що у разі подання до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, а також обласної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - до Ради міністрів Автономної Республіки Крим неповного переліку документів, визначеного у цій статті, та/або оформлення їх без дотримання встановлених вимог, відсутності у статуті (положенні) релігійної організації відомостей, встановлених частиною третьою статті 12 цього Закону, релігійній організації пропонується у межах строків, встановлених цим Законом, усунути виявлені недоліки.

У разі якщо релігійна організація не усунула виявлені недоліки протягом встановлених строків, всі документи, які надійшли до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, обласної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, крім заяви про реєстрацію статуту (положення) релігійної організації (змін до них), повертаються їй супровідним листом із роз`ясненням причин такого повернення.

Орган, який здійснює реєстрацію, в місячний термін розглядає заяву, статут (положення) релігійної організації, приймає відповідне рішення і не пізніш як у десятиденний термін письмово повідомляє про нього заявникам.

Перевищення встановленого цим Законом терміну прийняття рішень про реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій може бути оскаржено в суд у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством України.

Зміни і доповнення статутів (положень) релігійних організацій підлягають реєстрації в тому ж порядку і в ті ж терміни, що і реєстрація статутів (положень).

Крім того, суд звертає увагу, що частиною 7 та частиною 8 статті 12 Закону №987-ХІІ викладені, в редакції наведеній вище, на підставі Закону України "Про внесення зміни до статті 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" щодо назви релігійних організацій (об`єднань), які входять до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України" №2662-VIII від 20 грудня 2018 року.

Відповідно до підпунктів 2-4 Розділу ІІ Перехідних та прикінцевих положень Закону №2662-VIII протягом одного місяця з дня набрання чинності цим Законом або набрання чинності законом, яким іноземна держава визнається такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України (якщо такий закон набрав чинності пізніше цього Закону), центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, проводить релігієзнавчу експертизу зареєстрованих статутів релігійних організацій (об`єднань) для встановлення обставин, передбачених частинами сьомою і восьмою статті 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" (Відомості Верховної Ради УРСР, 1991 р., № 25, ст. 283).

У разі встановлення обставин, передбачених частинами сьомою та восьмою статті 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" (Відомості Верховної Ради УРСР, 1991 р., № 25, ст. 283), центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, публічно через офіційне видання "Урядовий кур`єр" та письмово інформує релігійні організації (об`єднання), які підпадають під дію частини сьомої статті 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", про необхідність у строк не пізніше трьох місяців внести до свого статуту (положення) передбачені законом зміни та подати їх на реєстрацію у встановленому порядку.

У разі якщо протягом чотирьох місяців (для релігійних громад - дев`яти місяців) з дня набрання чинності цим Законом та/або набрання чинності законом, яким іноземна держава визнається такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, релігійна організація (об`єднання) не внесла передбачених законом змін до своєї офіційної назви та не подала відповідні зміни до свого статуту (положення) на реєстрацію, її статут (положення) втрачає чинність у частині, якою визначається повна офіційна назва релігійної організації (об`єднання).

З письмових пояснень відповідача встановлено, що при винесені оскаржуваного рішення, викладеного в повідомленні від 14 грудня 2020 року, яким відмовлено у внесенні змін відомостей про керівника релігійної організації - релігійної громади, відповідач керувався особливостями та процедурою, передбаченою Законом України "Про свободу совісті та релігійні організації", зокрема статтею 12 Закону №987-ХІІ, оскільки статут Релігійної організації «РЕЛІГІЙНА ГРОМАДА УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ ПРИ ХРАМІ НА ІМ`Я АПОСТОЛА І ЄВАНГЕЛІСТА ІОАННА БОГОСЛОВА» в силу Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" є недійсним.

Суд вказує, на те, що Релігійна організація «РЕЛІГІЙНА ГРОМАДА УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ ПРИ ХРАМІ НА ІМ`Я АПОСТОЛА І ЄВАНГЕЛІСТА ІОАННА БОГОСЛОВА» зареєстрована в єдиному державному реєстрі юридичних осіб з 29 грудня 2000 року.

Статут Релігійної організації позивача в останній редакції затверджено 20 листопада 2011 року.

Тобто, позивачем при поданні заяви щодо державної реєстрації юридичної особи від 08 грудня 2020 року (форма 2), на реєстрацію позивачем подані зміни до відомостей про юридичну особу, що підтверджується відповідною позначкою навпроти написів "Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу". Конкретний склад відомостей про юридичну особу позивача, що були ним подані для здійснення їх державної реєстрації, визначається: Відповідною позначкою навпроти напису "Зміна керівника або відомостей про керівника" на першій сторінці форми. Відповідною позначкою навпроти напису "зміна керівника" а також даними керівника Позивача - Чучі О.С., викладеними на сторінці 6 форми

Суд критично ставиться до вищевказаних аргументів представника відповідача, оскільки системний аналіз положень Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" та Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" свідчить про те, що законодавець розмежовує процедуру реєстрації статуту (положення) релігійної організації, змін та доповнень до статуту та процедуру реєстрації змін відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Оскільки Законом України "Про свободу совісті та релігійні організації" не передбачено особливостей внесення змін відомостей в реєстр релігійними організаціями, то суд приходить до висновку, що в даному випадку мають застосовуватися норми Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" № 755-IV, зокрема частини 4 статті 17 Закону якою визначено перелік документів, які подаються для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, у тому числі змін до установчих документів юридичної особи, крім змін до відомостей, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Також відповідач мав керуватися статтями 27 та 28 зазначеного Закону №755-IV щодо визначення наявності підстав для зупинення розгляду документів чи відмови у державній реєстрації відповідних змін.

Крім того, суд наголошує, що позивач звернувся із заявою про внесення змін відомостей про зміну керівника, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які не стосуються реєстрації змін та доповнень до статуту.

Прийшовши до таких висновків, суд вважає за необхідне звернутися до процесуального закону.

Так частиною 1 статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Водночас, відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов:

- лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача;

- повний захист прав позивача неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав;

- вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

У той же час, зміст принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, передбачений пунктом 4 частини 3 статті 2 КАС України, зобов`язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність визнати протиправним та скасувати повідомлення про відмову у державній реєстрації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 30 грудня 2020 року код: .

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання відповідача провести державну реєстрацію змін відомостей про зміну керівника релігійної організації, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Частиною 4 статті 245 КАС України передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В силу покладених законом обов`язків саме суб`єкт державної реєстрації здійснює реєстраційні дії, перевіряє подані документи на відповідність закону, встановлює наявність підстав для зупинення розгляду документів, поданих для реєстрації та наявність підстав для відмови у державній реєстрації.

Відтак, позовні вимоги, які стосуються зобов`язання суб`єкта владних повноваження прийняти певне рішення є втручанням у дискрецію (вільний розсуд) діяльності даного суб`єкта владних повноважень.

Згідно з Рекомендацією №R(80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Таким чином, суд не може втручатись в дискреційні повноваження та виходити за межі завдань адміністративного судочинства.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують, як джерело права при розгляді справ, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі/West Alliance Limited проти України (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією небезпідставної скарги та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Суд зазначив, що відповідач має виключні повноваження щодо здійснення реєстраційних дії, перевіряє подані документи на відповідність закону, встановлює наявність підстав для зупинення розгляду документів, поданих для реєстрації та наявність підстав для відмови у державній реєстрації.

Враховуючи зазначене, а також те, що адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу чи посадової особи, суд вважає, що належним способом правового захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

В силу статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Керуючись статтями 2, 5, 9, 77, 243-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Релігійної організації «РЕЛІГІЙНА ГРОМАДА УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ ПРИ ХРАМІ НА ІМ`Я АПОСТОЛА І ЄВАНГЕЛІСТА ІОАННА БОГОСЛОВА» (Україна, 71320, Запорізька обл., Кам`янсько-Дніпровський р-н, село Іванівка, вул. Пушкіна, будинок 76, ) до Державного реєстратора Департаменту культури, туризму, національностей та релігій Запорізької обласної державної адміністрації Рябченко Валерії Ігорівни (69107, м. Запоріжжя, пр-т Соборний, б. 164) третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору УПРАВЛІННЯ ЗАПОРІЗЬКОЇ ЄПАРХІЇ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ (69041, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Кияшка, б. 26, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати повідомлення про відмову у державній реєстрації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 30 грудня 2020 року код: .

Зобов`язати Державного реєстратора Департаменту культури, туризму, національностей та релігій Запорізької обласної державної адміністрації Рябченко Валерію Ігорівну повторно розглянути заяву щодо державної реєстрації юридичної особи від 22 грудня 2020 року на яку винесено повідомлення про відмову у державній реєстрації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 30 грудня 2020 року код: , з урахуванням правової оцінки, наданої судом у мотивувальній частині цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд.

Рішення виготовлено та підписано 02 липня 2021 року.

Суддя Д.В. Татаринов