Справа № 560/3196/20
Суддя: Блонський В.К.
Дата ухвалення: 2021-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/3196/20
РІШЕННЯ
іменем України

02 липня 2021 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Блонського В.К. розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 листопада 2018 року по 29 квітня 2020 року включно;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 листопада 2018 року по 29 квітня 2020 року включно включно в розмірі 221 306,29 грн., за КВЕД 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців».

В обгрунтування позову та відповіді на відзив вказує, що станом на день звільнення відповідач не провів з ним розрахунків індексації грошового забезпечення за період з 28.11.2018 по 29.04.2020 включно.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 25.02.2020 року по справі №560/3896/19 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 вирішити питання про нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по дату звільнення зі служби 28 листопада 2018 року, враховуючи встановлений законом базовий місяць для проведення індексації (місяць, у якому відбулось підвищення оплати праці (суми її постійних складових).

На виконання рішення суду, 29.04.2020 Хмельницьким обласним військовим комісаріатом ОСОБА_1 шляхом зарахування на картковий рахунок, була виплачена індексація грошового забезпечення у сумі 4798,50 грн.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 29.01.2020 по справі №560/3895/19 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2016-2018 років, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. На виконання рішення суду 26.03.2020 Хмельницьким обласним військовим комісаріатом ОСОБА_1 шляхом зарахування на картковий рахунок, була виплачена грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, в сумі 18155 грн.

Таким чином, фактично остаточний розрахунок з позивачем здійснено 29.04.2020 шляхом зарахування на картковий рахунок останніх грошових коштів в сумі 22953,50 грн., з яких 4798,50 грн. - індексація грошового забезпечення та 18155 грн. - грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки.

На звернення позивача до ІНФОРМАЦІЯ_1 із проханням виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.11.2018 по 29.04.2020 включно, відповідач відмовив у задоволенні поданої заяви у зв`язку із відсутністю на це законних підстав.

Вважаючи такі дії протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх порушених соціальних прав.

На адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому Хмельницький обласний військовий комісаріат просить у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на те, вимоги позивача не відповідають нормам чинного законодавства, оскільки позивач проходив службу у Збройних Силах України і правовідносини, які складаються при її проходженні є публічно-правовими, а тому на них не поширюються статті 116-117 КЗпП України.

Враховуючи викладене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою від 30.06.2020 суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою суду від 18.11.2020 року зупинено провадження у справі.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 05.03.2021 року поновлено провадження у справі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 14.11.2018 року №524 звільнено у запас за пунктом «б» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовим обов`язок та військову службу".

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 №85 від 28.11.2018 року ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу військового комісаріату та усіх видів грошового забезпечення.

У зв`язку з неотриманням індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.11.2018 , позивач звертався до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 25.02.2020 року по справі №560/3896/19 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 вирішити питання про нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по дату звільнення зі служби 28 листопада 2018 року, враховуючи встановлений законом базовий місяць для проведення індексації (місяць, у якому відбулось підвищення оплати праці (суми її постійних складових).

На виконання рішення суду, 29.04.2020 Хмельницьким обласним військовим комісаріатом ОСОБА_1 шляхом зарахування на картковий рахунок, була виплачена індексація грошового забезпечення у сумі 4798,50 грн.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 29.01.2020 по справі №560/3895/19 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2016-2018 років, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. На виконання рішення суду 26.03.2020 Хмельницьким обласним військовим комісаріатом ОСОБА_1 шляхом зарахування на картковий рахунок, була виплачена грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, в сумі 18155 грн.

Таким чином, фактично остаточний розрахунок з позивачем здійснено 29.04.2020 шляхом зарахування на картковий рахунок останніх грошових коштів в сумі 22953,50 грн., з яких 4798,50 грн. - індексація грошового забезпечення та 18155 грн. - грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки.

В травні 2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 28.11.2018 по 29.04.2020.

Листом за вихідним №11/1425 від 18.05.2020 відповідач відмовив у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вказана відмова мотивована тим, що норми КЗпП України не можуть бути засновані до даних правовідносин, оскільки правовідносини виникли у порядку виконання судового рішення. При цьому здійснено посилання на рішення Європейською Суду з прав людини «Меньшакова проти України» від 08.04.2010.

Вважаючи бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 протиправною щодо несвоєчасної виплати при звільненні всіх належних йому сум, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.11.2018 по 29.04.2020 в сумі 221306,29 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Постанова Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", постанова Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" та Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 №425 не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Таким чином, суд вважає, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому щодо них необхідно застосувати положення КЗпП України, а саме статті 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Необхідно зазначити, що непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від 31.10.2019 у справа № 2340/4192/18.

Таким чином, суд відхиляє доводи відповідача про те, що виплата компенсації за затримку виплати при звільненні осіб, які проходили військову службу, не передбачена спеціальним законодавством, а дія норм КЗпП України на них не поширюється, оскільки такі пояснення спростовуються наведеними вище мотивами.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Суд звертає увагу, що вина відповідача встановлена рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 25.02.2020 у справі № 560/3896/19, яким задоволено адміністративний позов позивача до відповідача, та визнано протиправного бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.11.2018 та рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 29.01.2020 по справі №560/3895/19, яким зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2016-2018 років, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зважаючи на приписи частини 2 статті 116 КЗпП України, відповідач зобов`язаний був виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення в повному обсязі у день звільнення 28.11.2018, проте виконав свій обов`язок зі сплати індексації грошового забезпечення лише 29.04.2020.

Враховуючи наведене, позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно статті 117 КЗпП України. Як наслідок, бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є протиправною. Тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Що стосується позовної вимоги про нарахування та виплату середнього заробітку, суд зазначає наступне.

Позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.11.2018 по 29.04.2020. Водночас, згідно матеріалів справи, наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 28.11.2018 № 85 позивача виключено зі списків особового складу військового комісаріату та усіх видів грошового забезпечення з 28.11.2018.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

День звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року по справі № 821/1226/16).

Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі ст.116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства. А тому строк затримки по виплаті заробітної плати слід рахувати з 29 листопада 2018 року, оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.

Враховуючи, що працівникові не виплачена належна йому частина грошового забезпечення в день звільнення, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку є правомірними.

При цьому, суд звертає увагу на те, що як роз`яснено у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно зі статтею 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Згідно з абзацом 1 пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом 3 пункту 2 два Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту два Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Оскільки позивача звільнено з військової служби у запас з 28.11.2018, а виплата індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.11.2018 військовою частиною здійснена лише 29.04.2020, строк затримки розрахунку складає 517 днів.

Згідно з довідкою відповідача про розмір грошового забезпечення, позивачу нараховано за вересень 2018 року - жовтень 2018 року 26 331 грн. Сукупна кількість календарних днів за цей період складає 60 днів.

Таким чином середньоденне грошове забезпечення позивача складає 438,85 грн. (26 331 грн. : 60 календарних дня).

Затримка розрахунку при звільненні становить 517 календарних днів (період з 29.11.2018 до 29.04.2020).

Суд звертає увагу, що Верховний Суд України у постанові від 27.04.2016 (справа №6-113цс16) дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

При вирішенні даної справи, суд вважає за можливе врахувати висновки Верховного Суду України від 27.04.2016 по справі №6-113цс16, застосувавши принцип співмірності, з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати тощо.

Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 по справі №825/325/16 вказано, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, а також те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інших обставин справи.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 по справі №524/1714/16-а, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц.

При цьому, суд звертає увагу на те, що при розмірі грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, та індексації 22953,50 грн., позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 221 306,29 грн., що набагато перевищує розмір невиплаченої грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, а тому суд вважає за можливе застосувати до даних правовідносин принцип співмірності.

Зокрема, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 22953,50 грн./226 885,45 грн. (індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.11.2018 та грошова компенсація за додаткову відпустку/середній заробіток за весь час затримки розрахунку (438,85*517 дні)) = 0,1.

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 438,85 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,1 х 517 (дні затримки розрахунку) = 22688,55 грн. - за затримку виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.11.2018 та грошової компенсації за додаткову відпустку.

Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 22688,55 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 по справі № 806/345/16, у постанові Верховного суду від 03.10.2019 у справі №813/1180/18.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідками судового розгляду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності оскаржуваних дій.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності за правилами статті 90 КАС України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, як учасник бойових дій, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.11.2018 по 29.04.2020.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.11.2018 по 29.04.2020 в розмірі 22688,55 грн. (двадцять дві тисячі шістсот вісімдесят вісім гривень п`ятдесят п`ять копійок) - за затримку виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.11.2018 та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2016-2018 років.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 )
Відповідач:Хмельницький обласний військовий комісаріат (вул. Героїв Майдану, 64,Хмельницький,Хмельницька область,29000 , код ЄДРПОУ - 08202826)

Головуючий суддя В.К. Блонський