Справа № 140/1062/21
Суддя: Волдінер Фелікс Арнольдович
Дата ухвалення: 2021-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року ЛуцькСправа № 140/1062/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Волдінера Ф.А.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Любешівської селищної ради Волинської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Любешівської селищної ради Волинської області про визнання протиправним та скасування рішення Любешівської селищної ради Волинської області № 2-18/55 від 25 жовтня 2018 року, зобов`язання надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0 га за межами населеного пункту села Зарудчі Камінь-Каширського району Волинської області для ведення особистого селянського господарства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 грудня 2020 року позивачем було подано клопотання до Любешівської селищної ради про надання, як учаснику бойових дій, дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, для ведення особистого селянського господарства, площею 2,0 га, за межами населеного пункту с. Зарудчі Камінь-Каширського району Волинської області. До генерального плану села, обрана ділянка не входить, є землями сільськогосподарського призначення (землі колишнього колгоспу).

Зазначає, що вимоги, передбачені частиною шостою статті 118 Земельного Кодексу України при поданні клопотання було дотримано.

На засіданні постійної комісії із земельних питань Любешівської селищної ради 21 грудня 2020 року позивачем було підтримано клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства та діяти при прийнятті рішення в межах чинного законодавства України. ОСОБА_1 повідомлено, що питання постійна комісія знімає з розгляду сесії Любешівської селищної ради і запропоновано інші земельні ділянки, однак не наведено причин по яких питання знято з розгляду наступної сесії Любешівської селищної ради.

Позивачу зазначили, що бажана земельна ділянка згідно схеми землеустрою (від 2015 року) перспективного розвитку населеного пункту с Зарудчі Любешівського району Волинської області планується під громадську забудову і на підставі рішення Любешівської селищної ради від 25 жовтня 2018 року «Про заходи щодо забезпечення потреб жителів смт. Любешів та близьких до райцентру сіл у земельних ділянках для житлового будівництва», яким передбачається: «призупинити прийняття рішень щодо відведення нових земельних ділянок сільськогосподарського призначення із земель комунальної власності та погодження надання дозволів із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства у власність у колишніх межах (до об`єднання в ОТГ) Любешівської селищної, Любешівсько-Волянської, Великокурінської, Зарудчівської (крім сіл ОСОБА_2 , Пожог) сільських рад з земель комунальної і державної власності» із кількома винятками, буде відмовлено.

ОСОБА_1 зазначає, що Любешівська селищна рада приймаючи рішення по заяві, не може, керуючись раніше прийнятим рішенням № 2-18/55 від 25 жовтня 2018 року, обмежувати права позивача та права громадян, які гарантовано Конституцією та Законами України, а також Розпорядженням Кабінету міністрів України 898-р, і по цій причині дане рішення не можна брати до уваги. Вказує, що в переліку підстав для відмови у частині сьомій статті 118 ЗК України немає такої як схема землеустрою перспективного розвитку населеного пункту. Згідно існуючої схеми землеустрою дана земельна ділянка розташована за межами населеного пункту с. Зарудчі Камінь- каширського району Волинської області та розташована поряд із сміттєзвалищем, із східної сторони колишнього колгоспу. Рішення про розміщення сміттєзвалища саме на цій земельній ділянці було ухвалено Зарудчівською сільською радою у 2008 році. До даного часу сміттєзвалище не обгороджене, не паспортизоване, час від часу за зверненнями громадян підгортається. Близька розміщеність полігону твердих побутових покидьків згідно чинного законодавства України виключає можливість для здійснення забудови вулиці чи частини села.

Таким чином, після проведення засідання комісії з питань земельних відносин Любешівської селищної ради 21 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до відповідача із проханням надати відповідь на його звернення, витяг з протоколу засідання комісії, копії поданих документів, однак лише 09 лютого 2021 року мені було надано документи та відповідь за підписом керівника Любешівської селищної ради Куха О., що заява буде розглянута на наступній сесії Любешівської селищної ради. Згідно інформації на офіційному сайті Любешівської селищної ради до порядку денного наступної сесії питання про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства не виносилось.

Із наведеного очевидно вбачається, що відповідач у 30 денний термін, який визначений законодавством для розгляду клопотання, жодного рішення відповідач по заяві не прийняв, чим порушив вимоги статті 118 ЗК України та ЗУ «Про звернення громадян», що порушує мої права.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідач у відзиві на позовну заяву позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає, вважає не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В результаті розгляду заяви від 07 грудня 2020 року рішенням сесії селищної ради №5/41 від 24 лютого 2021 року позивачу відмовлено у погодженні надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га, яка знаходиться за межами села Зарудчі на підставі частини сьомої статті 118 ЗК України (у зв`язку з невідповідністю місця розташування земельної ділянки схемі землеустрою і техніко-економічного обґрунтування використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць).

Земельна ділянка, на яку претендує позивач знаходиться за межами населеного пункту.

Розпорядженням голови Любешівської районної державшої адміністрації №68 від 11 лютого 2015 року затверджено схему землеустрою і техніко-економічне обґрунтування використання та охорони земель за межами населених пунктів Зарудчівської сільської ради Любешівського району Волинської області.

Згідно із затвердженою схемою землі господарського двору колективного сільськогосподарського підприємства «Дружба» запроектовано на перспективу як землі житлово-громадської забудови.

Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача від 07 грудня 2020 року є невідповідність місця розташування об`єкта схемі землеустрою і техніко-економічному обґрунтуванню використання та охорони земель за межами населених пунктів Зарудчівської сільської ради Любешівського району Волинської області.

Таким чином, у статті 118 ЗК України закріплено право громадянина замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу та жодним чином не позбавляє його права на отримання від уповноваженого органу після спливу місячного строку дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні, а також права на судовий захист у випадку неможливості реалізації права на отримання відповідного дозволу (бездіяльності суб`єкта владних повноважень) або відмови у його наданні після спливу місячного строку.

Виходячи з наведеного, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

Не підлягають до задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення селищної ради №2-18/55 від 25 жовтня 2018 року, оскільки позивачем не обґрунтовано в чому саме полягає незаконність цього рішення, та яким чином, оскаржуване рішення впливає на реалізацію його права на одержання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, яким ч права інших громадян та які саме права.

Крім того, в частині оскарження рішення сесії №2-18/15 позивачем не дотримано вимоги пункту 5 частини п`ятої статті 160 КАС України, зокрема, позивачем не викладено обставини на обґрунтування позовних вимог в частині скасування рішення сесії №2-18/15 від 25 жовтня 2018 року як незаконного, не зазначено доказів, що підтверджують вказані обставини.

У позовній заяві ОСОБА_3 посилається на те, що орган місцевого самоврядування проігнорував його право на пільги, гарантовані Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Так, статтею 12 вищезгаданого Закону пільги щодо першочергового відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства не передбачені. Одержати земельну ділянки для ведення особистого селянського господарства позивач має право на загальних підставах.

Таким чином, не виправданими є посилання позивача у позовній заяві на підзаконні нормативні акти такі, як окреме доручення голови Держземагентства України №349/3-14-01 від 01 липня 2014 року та розпорядження Кабінету Міністрів України №898-р від 19 серпня 2015 року.

Земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства він має право отримати на загальних підставах.

У відповіді на відзив, позивач додатково зазначив, що схема перспективного розвитку населеного пункту надана з відзивом, так як інформація, яка подається в цих документах не відповідає дійсному стану земель, згідно з затвердженим у визначеному законодавством генеральному плані та місцезнаходженню обраної мною земельної ділянки.

Стосовно розміщення стихійного сміттєзвалища обґрунтовано вважає, що навіть із врахуванням його впорядкованості, не являється можливим через невідповідність вимогам законодавства, здійснення житлової забудови. Обрана мною земельна ділянка розташована на землях, сільськогосподарського призначення

Водночас, 01 червня 2021 року позивачем подано до суду клопотання про збільшення позовних вимог, стягнення шкоди , у якому просить: зобов`язання відповідача компенсувати витрати пов`язані із позовом в розмірі 277,20 грн; зобов`язання відповідача сплатити неотриману очікувану вигоду (збитки) в розмірі 30 000,00 грн; зобов`язання відповідача компенсувати моральні збитки в розмірі визначеному судом на власний розсуд.

Дослідивши подану заяву, суд зазначає, що справа підлягає розгляду в межах первісних позовних вимог, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 47 КАС України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно з частиною третьою статті 262 КАС України, підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - протягом п`ятнадцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

З матеріалів справи вбачається, що провадження у справі відкрито ухвалою суду від 09 лютого 2021 року. Цією ж ухвалою учасників справи повідомлено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Враховуючи те, що із заявою про збільшення позовних вимог позивач звернувся 01 червня 2021 року, тобто з порушенням строків встановлених частиною першою статті 47 КАС України, така заява не приймається судом до розгляду, а відтак суд розглядає справу в межах первісних позовних вимог.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що 07 грудня 2020 року подано заяву про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, яка знаходиться за межами с. Зарудчі. До заяви додано: копію паспорта, копію ідентифікаційного коду, копію посвідчення учасника бойових дій, викопіювання з карти встановлення адміністративних меж Любешівської селищної ради (колишня територія Зарудчівської сільської ради), довідка з місця проживання, що не скористався правом безоплатної приватизації (а. с. 14).

Вказану заяву винесено на розгляд постійної комісії з питань земельних відносин, природокористування, планування території, будівництва, архітектури, охорони пам`яток, історичного середовища та благоустрою і постійної комісії з питань прав людини, законності, депутатської діяльності, етики та регламенту 21 грудня 2020 року.

Згідно протоколу засідання комісії позивачу повідомлено про зняття з розгляду на сесії 23 грудня 2020 року заяви ОСОБА_1 та запропоновано інші земельні ділянки, які можуть бути передані у власність для ведення особистого селянського господарства (а. с. 12).

Рішенням Любешівської селищної ради від 24 лютого 2021 року № 5/41 у погодженні надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 2,0 га за межами с. Зарудчі за рахунок земель державної комунальної власності на підставі частини сьомої статті118 Земельного кодексу України, враховуючи невідповідність, зазначеного заявником в графічних матеріалах, місця розташування земельної ділянки схемі землеустрою і техніко-економічного обґрунтування використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць (а. с. 65).

Позивач, не погоджуючись із прийнятим рішенням, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно частиною другої статті 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 78 Земельного кодексу України, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Пунктом «б» частини першої статті 81 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, в тому числі, на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Пунктом «а» частини третьої статті 22 Земельного кодексу України визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність громадянам, серед іншого, для ведення особистого селянського господарства.

Частиною першою статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни набувають права власності земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

На підставі пункту «б» частини першої статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 гектара.

В силу вимог частини четвертої статті 122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

Частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі № 420/914/19, від 13.11.2019 у справі №756/6448/16-а та від 21.11.2019 у справі № 812/1268/17.

При цьому, загальними вимогами, які висуваються до акта індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення органом конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

З приводу цього суд зазначає, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Частиною другою вказаної статті визначено, що до земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації.

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється, крім випадків: 1) розташування на земельній ділянці будівлі (споруди), що перебуває у власності фізичної або юридичної особи; 2) приватизації громадянином земельної ділянки, наданої йому в користування відповідно до закону; 3) надання земельної ділянки, розташованої на території зони відчуження чи зони безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; 4) надання земельної ділянки для розміщення лінійних об`єктів транспортної та енергетичної інфраструктури (доріг, мостів, естакад, ліній електропередачі, зв`язку); 5) буріння, влаштування та підключення нафтових і газових свердловин за межами населених пунктів; 6) будівництва, експлуатації військових та інших оборонних об`єктів.

Згідно статті 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів: звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування; розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України; затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок.

Разом з тим, положення частини третьої статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забороняють до затвердження відповідної містобудівної документації саме передачу (надання) у власність чи користування земельних ділянок, проте вказана норма не містить заборони у наданні відповідних дозволів на розроблення проектів землеустрою, які є лише початком тривалої та послідовної процедури.

Отже, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 по справі № 545/808/17, від 22.05.2018 по справі № 468/1263/17-а, від 11.06.2019 по справі №826/841/17, від 31.10.2019 по справі №607/4538/16-а.

Окрім того, схема землеустрою перспективного розвитку населеного пункту с. Зарудчі Любешівського району Волинської області складена з порушенням вимог законодавства та суперечить вимогам «Методичних рекомендацій щодо розроблення схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць», затверджених Наказом Державного агентства земельних ресурсів України 02 жовтня 2013 року № 395.

Так, у пункті 1.9. цього Положення зазначено, що об`єктом схем землеустрою є всі землі, що знаходяться в межах адміністративно-територіальної одиниці.

Як вбачається із викопіювання з карти встановлення адміністративних меж Любешівської селищної ради (територія колишньої Зарудчівської сільської ради) Любешівського району Волинської області спірна земельна ділянка знаходиться поза межами населеного пункту, а тому не може бути об`єктом схеми землеустрою.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що рішення Любешівської селищної ради №5/41 від 24 лютого 2021 року прийнято необґрунтовано та без урахування всіх обставин, що мали значення для його прийняття.

Відповідно до статті 245 КАС України, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Водночас суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

У справі, що розглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивовано відмови у його наданні, регламентовано частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України. Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, а тому не є дискреційними.

Враховуючи, що під час розгляду справи встановлено факт протиправної поведінки відповідача, суд вважає, що зобов`язання його прийняти рішення конкретного змісту не є втручанням в його дискреційні повноваження, та саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним в розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин, суд визнає протиправною відмову відповідача у наданні дозволу позивачу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та вважає, що в даному випадку ефективним способом захисту порушених прав, свобод чи інтересів позивача буде зобов`язання відповідача надати такий дозвіл.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Любешівської селищної ради № 2-18/55 від 25 жовтня 2018 року суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та враховуючи зростання черги на відведення земельних ділянок в смт. Любешів та збільшення кількості громадян, які чекають завершення виготовлення містобудівної і землевпорядної документації по селах Проходи, Воля Любешівська, Великий Курінь, щоб одержати землю під індивідуальне житлове будівництво, керуючись необхідністю забезпечення першочергово потреб жителів ОТГ земельними ділянками для житлового будівництва, враховуючи рекомендації постійної комісії з питань земельних відносин, природокористування, планування території, будівництва, архітектури, охорони пам`яток, історичного середовища та благоустрою селищна рада 25 жовтня 2018 року прийняла рішення № 2-18/55 «Про заходи щодо забезпечення потреб жителів смт Любешів та близьких до райцентру сіл у земельних ділянках для житлового будівництва» (а. с. 21). Вказаним рішенням вирішено призупинити прийняття рішень щодо відведення нових земельних ділянок сільськогосподарського призначення із земель комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у власність у колишніх межах (до об`єднання в ОТГ) Любешівської селищної, Любешівсько-Волянської, Великокурінської, Зарудчівської (крім сіл Бучин, Пожог) сільських рад з земель комунальної і державної власності.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Згідно пункту 14 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються, зокрема, такі пільги як першочергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва, першочерговий ремонт жилих будинків і квартир цих осіб та забезпечення їх паливом.

Відповідно до частини третьої статті 2 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними.

Оскільки рішення органу місцевого самоврядування не може суперечити вимогам законів, то рішення від 25 жовтня 2018 року № 2-18/55 «Про заходи щодо забезпечення потреб жителів смт Любешів та близьких до райцентру сіл у земельних ділянках для житлового будівництва» в контексті відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою позивачу, який має статус учасника бойових дій, є нікчемним, а відтак не впливає на спірні правовідносини.

При цьому суд не вбачає підстав для скасування зазначеного рішення вцілому, а відтак позов в цій частині не підлягає до задоволення.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, доказів понесення ним інших судових витрат матеріали справи не містять, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Земельного кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Зобов`язати Любешівську селищну раду Волинської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0 га, що розташована за межами населеного пункту села Зарудчі Камінь-Каширського району Волинської області, для ведення особистого селянського господарства.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Відповідач: Любешівська селищна рада Волинської області (44200, Волинська область, селище міського типу Любешів, вулиця Брндаренка, 90а, ідентифікаційний код юридичної особи 04333170).

Суддя Ф.А. Волдінер