Справа № 540/763/21
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2021-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2021 р.м.ОдесаСправа № 540/763/21
Головуючий в 1 інстанції: Бездрабко О.І.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді доповідачаКравця О.О.
судді Зуєвої Л.Є.
судді Коваля М.П.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Корабельного районного відділу державної виконавчої служби у м. Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року по справі № 540/763/21, прийнятого у відкритому судовому засіданні у складі судді Бездрабка О.І., за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Корабельного районного відділу державної виконавчої служби у м.Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, скасування постанови про відкриття виконавчого провадження,

ВСТАНОВИВ:

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ:

02 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Корабельного районного відділу державної виконавчої служби у м. Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), в якому просив:

визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Корабельного районного відділу державної виконавчої служби міста Херсона Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Чусовітіної Ірини Миколаївни відносно відкриття виконавчого провадження № 57377847 з примусового виконання постанови БР № 658391 від 13.03.2018 р., виданої УПП в Миколаївській області на ім`я ОСОБА_1 ;

скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 08.10.2018 р. № 57377847 з примусового виконання постанови БР № 658391 від 13.03.2018 р., виданої УПП в Миколаївській області на ім`я ОСОБА_1 ;

зобов`язати відповідача видалити відомості з Єдиного реєстру боржників на ім`я ОСОБА_1 , ВП № 57377847 з примусового виконання постанови № 658391 від 13.03.2018 р. виданої УПП в Миколаївській області.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року позов був задоволений частково: зобов`язаний Корабельний районний відділ державної виконавчої служби у м.Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) видалити відомості з Єдиного реєстру боржників на ім`я ОСОБА_1 , виконавче провадження № 57377847 з примусового виконання постанови № 658391 від 13.03.2018 р. виданої УПП в Миколаївській області. В решті позовних вимог було відмовлено.

II. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ , УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ АПЕЛЯНТА ТА ІНШИХ УЧАСНИКІВ АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Не погоджуючись з рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року в частині відмови позивач подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом 1-ї інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права та просило його скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Вимоги апеляційної скарги апелянт/позивач, обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність належних доказів щодо направлення Відповідачем Постанови про відкриття виконавчого провадження Позивачу, яка привела до порушення прав Позивача, тому Постанова про відкриття виконавчого провадження № 57377847 від 08.10.2018 року є незаконною з 10.10.2018 року і підлягає скасуванню.

Апелянт також зазначає, що до обставин, які склались у даній справі і унеможливлюють виключення відомостей з Єдиного реєстру боржників у законний спосіб, привели не прогалини в законодавстві, а неправомірні дії чи бездіяльності державного виконавця, в результаті яких він був позбавленим прав і обов`язків учасників виконавчого провадження. Суд не взяв до уваги, що Постанова про відкриття виконавчого провадження від 08.10.2018 року була надіслана не 09.10.2018 року, як того вимагає Закон України «Про виконавче провадження», а тільки 17.02.2021 року. Вважає, що до начебто наявності прогалин в законодавстві привели подальші неправомірні виконавчі дії державного виконавця, а саме винесення Постанови про повернення виконавчого документу стягувану від 30.11.2018 року, якою було визначено, що виконавчий документ повертається стягувану згідно п.2 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі відсутності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення. На момент внесення відомостей в Єдиний реєстр боржників позивач не був Боржником у розумінні Закону України «Про виконавче провадження», тому як у нього не було обов`язку щодо виконання Постанови УПП у Миколаївській області від 13.03.2018 року № 658391 так як вона була оскаржена в суді.

Не погоджуючись з рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року в частині задоволення відповідач подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом 1-ї інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права та просило його скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт/відповідач зазначає, що вичерпний перелік підстав для виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників визначений ч.7 ст.9 Закону України "Про виконавче провадження" та п.6 розділу Х Положення № 2432/5. Вважає дії державного виконавця при розгляді заяви про прийняття на примусове виконання вищезазначеної постанови проведені виключно з дотриманням вимог Закону України "Про виконавче провадження", Інструкції з організації примусового виконання рішень, і ні в якому разі не порушують прав сторін виконавчого провадження. Тому ствердження скаржника є необґрунтованими.

III. ПРОЦЕДУРА АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2021 року апеляційну скаргу відповідача залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 травня 2021 року апеляційну скаргу позивача залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав:

IV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Судом першої інстанції було встановлено, що 13.03.2018 р. відносно ОСОБА_1 інспектором 1 роти батальйону патрульної поліції УПП в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції Комар О.О. винесено постанову серії БР № 658391 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн (а/с 39).

Відповідно до повідомлення головного державного виконавця Корабельного районного відділу ДВС м. Херсон Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Беспалова О.С. від 31.05.2018 р. за результатами розгляду заяви УПП у м. Миколаєві щодо примусового виконання постанови від 13.03.2018 р. № 658391 прийнято рішення щодо повернення виконавчого документа без прийняття до виконання із посиланням на п.6 ч.4 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки документ не повністю відповідає вимогам ч.1 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження", а саме не вказано ідентифікаційний номер боржника (а/с 48).

23.07.2018 р. за результатами розгляду заяви УПП у м. Миколаєві щодо примусового виконання постанови від 13.03.2018 р. № 658391 головним державним виконавцем Корабельного районного відділу ДВС м. Херсон Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Беспаловим О.С. прийнято рішення щодо повернення виконавчого документа без прийняття до виконання на підставі п.6 ч.4 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки документ не повністю відповідає вимогам ч.1 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження", а саме не вказано ідентифікаційний номер боржника (а/с 47).

За змістом повідомлення старшого державного виконавця Корабельного районного відділу ДВС м. Херсон Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Яндри Т.А. від 28.08.2018 р. за результатами розгляду заяви УПП у м. Миколаєві щодо примусового виконання постанови від 13.03.2018 р. № 658391 прийнято рішення щодо повернення виконавчого документа без прийняття до виконання на підставі п.6 ч.4 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки документ не повністю відповідає вимогам ч.1 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження", а саме не вказано ідентифікаційний номер боржника (а/с 46).

05.10.2018 р. на адресу відповідача надійшла заява від УПП в Миколаївській області разом з постановою від 13.03.2018 р. № 658391 про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Держави штраф у розмірі 510 грн (а/с 45).

Постановою від 08.10.2018 року старшим державним виконавцем Корабельного районного ДВС міста Херсона Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Чусовітіною І.М. відкрито виконавче провадження № 57377847 щодо примусового виконання постанови УПП в Миколаївській області від 13.03.2018 р. № 658391 (а/с 44).

Вказану постанову направлено сторонам виконавчого провадження засобами поштового зв`язку 09.10.2018 р (а/с 43).

Відповідно до постанови старшого державного виконавця Корабельного районного ДВС міста Херсона Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Чусовітіної І.М. від 30.11.2018 р. виконавчий документ на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження" повернуто стягувачу, оскільки у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення (а/с 41).

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 29.11.2018 р. у справі № 766/4730/18 позов ОСОБА_1 задоволено: скасовано постанову серії БР № 658391 від 13.03.2018 р. про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн. по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, передбачені ч.1 ст.121 КУпАП відносно ОСОБА_1 ; справу про адміністративне правопорушення закрито (а/с 9-12).

Рішення суду набрало законної сили 10.12.2018 р.

06.02.2021 р. позивач звернувся до Корабельного районного відділу ДВС у м.Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) із запитом щодо видалення відомостей щодо ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників та надання постанов, винесених в рамках виконавчого провадження.

Листом від 17.02.2021 р. за вих.№ 8440 відповідач повідомив ОСОБА_1 , що вичерпний перелік підстав для виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників визначений ч.7 ст.9 Закону України "Про виконавче провадження" та п.6 розділу Х Положення № 2432/5. Відповідно до вимог ч.4 п.9 ст.59 Закону України "Про виконавче провадження", арешт може бути знятий за рішенням суду, тому для вирішення питання рекомендовано звернутись до суду для отримання відповідного рішення про зняття арешту та вилучення запису з Єдиного реєстру боржників (а/с 13-14).

V. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ТА ОЦІНКА СУДУ :

Згідно вимог ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно вимог ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 р. № 1404-VIII (далі - Закон № 1404) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.2 Закону № 1404 виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно ч.1 ст.5 Закону № 1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

В силу ч.ч.1, 2 ст.18 Закону № 1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Відповідно до ст.40 Закону № 1404 у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

За приписами ч.ч.1, 2 ст.9 Закону № 1404 єдиний реєстр боржників - це систематизована база даних про боржників, що є складовою автоматизованої системи виконавчого провадження та ведеться з метою оприлюднення в режимі реального часу інформації про невиконані майнові зобов`язання боржників та запобігання відчуженню боржниками майна. Відомості про боржників, включені до Єдиного реєстру боржників, є відкритими та розміщуються на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України. Реєстрація боржника в Єдиному реєстрі боржників не звільняє його від виконання рішення.

Частиною 5 статті 9 Закону № 1404 передбачено, що відомості про боржника вносяться до Єдиного реєстру боржників (крім відомостей щодо боржників, якими є державні органи, органи місцевого самоврядування, а також боржників, які не мають заборгованості за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів більше трьох місяців, та боржників за рішенням немайнового характеру) одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно ч.7 ст.9 Закону № 1404 відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону або повернення виконавчого документа до суду на підставі статті 38 цього Закону чи в день встановлення виконавцем факту відсутності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до п.1, п.2 Розділу Х Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 р. № 2432/5 Єдиний реєстр боржників формується з метою оприлюднення в режимі реального часу інформації про невиконані майнові зобов`язання боржників та запобігання відчуженню боржниками майна. Система забезпечує обробку даних про боржника та вносить відомості про нього до Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження, крім боржників, визначених пунктом 4 цього розділу.

За змістом п.6 Розділу Х Положення № 2432/5 система виключає відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови:

- про закінчення виконавчого провадження згідно зі ст.39 Закону України "Про виконавче провадження";

- про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження";

- про скасування заходів примусового виконання за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів.

В день встановлення факту відсутності заборгованості за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів виконавець зобов`язаний винести постанову про скасування заходів примусового виконання.

Згідно вимог ч.7 зазначеної статті відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону або повернення виконавчого документа до суду на підставі статті 38 цього Закону чи в день встановлення виконавцем факту відсутності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція) , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції , кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до чіткої й усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi» проти Італії", заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Колишній Король Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії"(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року ).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatismutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновку суду першої інстанції

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.1-2 ст.308 КАС України, в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії).

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду і розгляду справи), встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Апеляційний суд зауважує, що положення ст.9 Закону № 1404 не передбачають існування таких обставин, які склались у даній справі.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що положення закону повинні бути передбачуваними та надавати достатньо гарантій проти свавільного застосування (Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України" від 14.06.2007 р.).

Якість закону пов`язана з достатньою чіткістю встановлення ним тих чи інших обставин, на підставі яких діють державні органи (Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Волохи проти України" від 02.11.2006 р.).

Слід також виокремити наступні основні ознаки категорії «якість закону» за практикою ЄСПЛ:

- поняття «якість закону» (quality of law) охоплює собою такі характеристики відповідного акта законодавства як, зокрема, чіткість, точність, недвозначність, зрозумілість, узгодженість, доступність, виконуваність, передбачуваність та послідовність. Ці характеристики стосуються як положень будь-якого акта (норм права, які в ньому містяться), так і взаємозв`язку такого акта з іншими актами законодавства такої ж юридичної сили.

- категорія «якість закону» є основою правового порядку, заснованого на принципах верховенство права (правовладдя; rule of law), оскільки однією з вимог цього принципу є вимога юридичної визначеності (legal certainty), яка є істотно важливою у питаннях довіри до судової системи, а також для гарантування ефективності підприємницької діяльності та привабливості інвестиційного клімату (передумов економічного розвитку).

- норми права, що не відповідають критерію «якості закону» (зокрема, не відповідають принципу передбачуваності (principle of foreseeability); передбачають можливість різного тлумачення та правозастосування), суперечать і такому елементу принципу верховенства права як заборона свавілля, а застосування таких норм може призвести до порушення конституційних прав особи та неможливість адекватного захисту від необмеженого втручання суб`єктів владних повноважень у права такої особи.

- суб`єкт нормотворчості не повинен порушувати права особи внаслідок прийняття «неоднозначних» актів законодавства та повинен нести відповідальність за це (особливо, якщо акт передбачає можливість обмеження прав особи), а також мати обов`язком негайно виправити ситуація, яка зумовлена прийняттям акта, що містить норми права, які не відповідають критерію «якості закону».

- чіткість положень актів законодавства безпосередньо впливає на якість судового рішення, одним з критерії чого є формулювання у резолютивній частині рішення такого припису, який було б легко виконати та, відповідно, ефективно захистити порушене права особи.

- акт законодавства, який містить норму, що не сформульована з достатньою мірою якості, не дозволяє особі регулювати (впорядкувати) свою поведінку та передбачати (без зайвої складності або отримавши, при потребі, відповідну консультацію) наслідки такої поведінки, не володіє повною мірою такою ознакою як обов`язковість (не може розглядатись як «право»).

- встановивши невідповідність акта законодавства критерію «якість закону» суд, за загальним правилом, повинен тлумачити національне законодавство таким чином, щоб результат цього тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з принципом верховенства права з урахуванням всіх його складових.

В даному випадку, виконавче провадження № 57377847 відкрито щодо примусового виконання постанови УПП в Миколаївській області від 13.03.2018 р. № 658391, яка була скасована відповідно до рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 29.11.2018 р. у справі № 766/4730/18.

Таким чином, станом на 30.11.2018 р. (дата повернення виконавчого документа стягувачу) у ОСОБА_1 була відсутня заборгованість щодо стягнення якої відкрите виконавче провадження. Крім того, станом на 05.04.2021 р. відсутнє на виконанні у відповідача виконавче провадження № 57377847 відносно ОСОБА_1 як боржника, однак відомості про позивача наявні в Єдиному реєстрі боржників, які внесені відповідно до ВП № 57377847.

Виходячи з аналізу вищенаведених правових норм та зважаючи на те, що матеріалами справи встановлено відсутність у позивача заборгованості за виконавчим документом у Корабельному районному відділі ДВС у м.Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), апеляційний суд вважає, що наслідки , передбачені ч.7 ст.9 Закону № 1404 мають бути застосовані до позивача відповідно до вимог ч.2 ст.14 КАС України , оскільки зі скасуванням виконавчого документу у судовому порядку, позивач перестав бути боржником у розумінні Закону України "Про виконавче провадження", а тому відомості щодо позивача мають бути виключені з Єдиного реєстру боржників.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов вірного висновку, що задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача видалити відомості з Єдиного реєстру боржників на ім`я ОСОБА_1 , ВП № 57377847 з примусового виконання постанови № 658391 від 13.03.2018 р. виданої УПП в Миколаївській області є належним та ефективним способом поновлення прав позивача, крім того, право позивача на справедливий суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система допускала, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 29.11.2018 р. у справі № 766/4730/18 залишилося без виконання на шкоду позивача .

Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що оскільки виконавче провадження №57377847 є завершеним, визнання протиправними дій відповідача та скасування постанови про його відкриття не призведе до будь-яких юридичних наслідків відносно прав, свобод чи інтересів позивача.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновки суду першої інстанції і апеляційним судом відхиляються за необґрунтованістю.

(2) Висновки апеляційного суду:

Судом 1-ої інстанції повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладених у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, правильно застосовані та додержані норми матеріального та процесуального права, справу розглянуто повноважним складом суду, суд не приймав рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі, судове рішення прийнятне та підписано суддею, який зазначений у судовому рішенні.

Апеляційний суд доходить до висновку, щодо відсутності підстав для задоволення апеляційних скарг, та зміни чи скасування рішення суду 1-ої інстанції, а також вважає, що відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.8,19,55 Конституції України, ст. 6 та ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 3, 6, 7, 242, 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Корабельного районного відділу державної виконавчої служби у м. Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її підписання, та може бути, у разі відповідності вимогам ст.328 КАС України, оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом 30-ти днів.

Повне судове рішення складене та підписане 30 червня 2021 року.

Головуючий суддя Кравець О.О.
Судді Коваль М.П. Зуєва Л.Є.