Справа № 540/3978/20
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2021-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2021 р.м.ОдесаСправа № 540/3978/20
Головуючий в 1 інстанції: Хом`якова В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.,
при секретарі Яценюк О.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Херсонської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2020 року ОСОБА_1 (надалі позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Херсонської обласної прокуратури (надалі відповідач), в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Херсонської обласної прокуратури щодо нездійснення нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні;

- зобов`язати Херсонську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку, обчислення якої здійснити відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100;

- визнати протиправною бездіяльність Херсонської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні грошових коштів за невикористані додаткові оплачувані відпустки, передбачені ч.2 ст.82 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VІІ, за періоди роботи: з 27.08.2015 року по 27.08.2016 року строком на 15 календарних днів; з 27.08.2015 року по 26.08.2017 року строком на 15 календарних днів; з 27.08.2017 року по 26.08.2018 року строком на 15 календарних днів; з 27.08.2019 року по 26.08.2020 року строком на 12 календарних днів;

- зобов`язати Херсонську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплатити на користь ОСОБА_1 грошові кошти за невикористані додаткові оплачувані відпустки, передбачені ч.2 ст.82 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VІІ, за періоди роботи: з 27.08.2015 року по 27.08.2016 року строком 15 календарних днів; з 27.08.2016 року по 26.08.2017 року строком 15 календарних днів; з 27.08.2017 року по 26.08.2018 року строком 15 календарних днів; з 27.08.2019 року по 26.08.2020 року строком 12 календарних днів (з урахуванням того, що за 3 календарні дні додаткової оплачуваної відпустки мені сплачено компенсацію при звільненні);

- визнати протиправною бездіяльність Херсонської обласної прокуратури щодо нездійснення нарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати з урахуванням посадового окладу згідно ст.81 Закону України «Про прокуратуру» за період з 26.03.2020 року по 10.09.2020 року;

- зобов`язати Херсонську обласну прокуратуру здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 , виходячи з розміру посадового окладу, визначеного ст.81 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням усіх надбавок до посадового окладу, премій, та виплатити різницю недоотриманої при звільненні суми заробітної плати за період з 26.03.2020 року по 10.09.2020 року.

- стягнути з Херсонської обласної прокуратури середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 10.09.2020 року по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що наказом прокурора Херсонської області від 09.09.2020 року її було звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадження та інших заходів примусового характеру прокуратури Херсонської області та з органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру». Проте, відповідачем при звільненні не було нараховано та виплачено вихідну допомогу при звільненні, грошові кошти за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, передбачені ч.2 ст.82 вищевказаного Закону. Крім того, позивачка зазначає, що відповідачем допущено бездіяльність щодо ненарахування та невиплати заробітної плати з урахуванням посадового окладу згідно ст.81 Закону України «Про прокуратуру» за період з 26.03.2020 року по 10.09.2020 року. Також позивачка вказує на те, що роботодавець не провів з нею повний розрахунок при звільненні, а тому має нести відповідальність у вигляді виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 29.03.2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність прокуратури Херсонської області щодо нездійснення нарахування та не виплату ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні за п.9 ст.51 Закону України «Про прокуратуру».

Зобов`язано Херсонську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку, обчислення якої здійснити відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Стягнуто з Херсонської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , з 27.08.1996 року по 10.09.2020 року працювала в органах прокуратури Херсонської області на різних посадах. Наказом прокурора Херсонської області від 09.09.2020 року №461к ОСОБА_1 було звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Херсонської області та з органів прокуратури Херсонської області на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку із скороченням кількості прокурорів органу прокуратури з 10.09.2020 року. На момент звільнення 10.09.2020 ОСОБА_1 не нараховано та не виплачено вихідну допомогу при звільненні.

При звільненні ОСОБА_1 було виплачено компенсацію за 20 календарних днів невикористаної відпустки, у тому числі за 3 календарні дні додаткової оплачуваної відпустки.

17.11.2020 року та 24.11.2020 року ОСОБА_1 звернулась до Херсонської обласної прокуратури з проханням здійснити нарахування та виплату належних їй коштів, але позивачці листом від 30.11.2020 року №21-464вих-20 було відмовлено як у проведенні їх розрахунку, так і у їх виплати, з посиланням на те, що в стаж роботи, який дає право на додаткову оплачувану відпустку прокурору зараховується саме робота на посадах прокурорів, а на посаду прокурора ОСОБА_1 було призначено з 12.07.2010 року, відтак і право на додаткову оплачувану відпустку у ОСОБА_1 виникло лише з 12.07.2020 року, на момент звільнення з органів прокуратури (станом на 10.09.2020) за період роботи з 12.07.2020 року по 10.09.2020 року - позивачці було виплачено компенсацію за 3 календарні дні додаткової оплачуваної відпустки.

Не погоджуючись з таким рішенням позивач звернулась до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що ч.5 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII (надалі - Закон №1697) та ч.4 ст.40 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільнення прокурора, а отже, не заборонено застосування положень ст.44 КЗпП.

Відмовляючи в задоволенні іншої частини заявлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у розумінні того, який стаж роботи в органах прокуратури слід враховувати для надання додаткової оплачуваної відпустки, то це період роботи в системі органів прокуратури на посадах прокурорів, а не на інших посадах. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у період роботи в органах прокуратури області по день звільнення не мала статусу прокурора місцевої прокуратури, атестацію не проходила та відповідно на неї не поширювалися положення норм ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» щодо розмірів посадових окладів прокурора місцевої прокуратури. Питання оплати праці таких прокурорів визначалися ч.1 ст.49 Закону №1697, а розміри їх посадових окладів були встановлено Постановою КМУ. Також судом першої інстанції зроблено висновок, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними та неконкретизованими ні в сумі стягнення, ні в періоді.

Колегія суддів при вирішенні даного спору виходить з наступного.

Щодо вимоги про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати вихідної допомоги при звільненні судова колегія зазначає.

Як вбачається з резолютивної частини рішення суду першої інстанції, позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності прокуратури Херсонської області щодо нездійснення нарахування та не виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні за п.9 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» задоволено, та зобов`язано Херсонську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку, обчислення якої здійснити відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Задовольняючи такі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачку звільнено з посади та з органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку із скороченням кількості прокурорів органу прокуратури, то вона набула право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до ст.44 КЗпП.

Такий висновок суду першої інстанції є вірним, апелянтом та відповідачем в рамках даного апеляційного провадження не оспорюється, та відповідає правовим висновкам Верховного Суду, висловленим у численних рішеннях, прийнятих у тотожних правовідносинах, зокрема і у постановах від 21.01.2021 у справі №260/1890/19, від 15.04.2021 року у справі №440/3166/20, від 24.06.2021 року у справі №200/5390/20-а та №420/4887/20.

Апелянт не погоджується із застосованим судом першої інстанції способом захисту її права на права отримання вихідної допомоги, вважаючи, що позовні вимоги в цій частині мали бути задоволені шляхом стягнення з відповідача вихідної допомоги у розмірі 24765,72 грн..

Такі доводи апелянта є помилковими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч.5 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Оскільки позивач не заявляла такої позовної вимоги, як стягнення з відповідача вихідної допомоги у розмірі 24765,72 грн., а самостійно визначила в якості способу захисту свого права на отримання вихідної допомоги зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату такої допомоги, і такий спосіб захисту передбачений ч.1 ст.5 КАС України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно задовольнив таку позовну вимогу, як зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату зазначеної допомоги, оскільки це є належним способом захисту права позивача на таку допомогу.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності у вигляді не нарахування та невиплати грошових коштів за невикористані додаткові оплачувані відпустки, передбачені ч.2 ст.82 Закону №1697 судова колегія зазначає.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.82 Закону №1697 прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора. Прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Статтею 15 Закону №1697 ( в редакції на час звільнення позивача) визначено, хто може бути прокурором органу прокуратури.

Загальні умови і порядок надання відпусток визначені в Законі України «Про відпустки» від 15.11.1996 року №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР)

Особи, які проходять службу в прокуратурі також мають право на додаткові та соціальні відпустки, передбачені Законом №504/96-ВР. Відповідно до положень статті 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівникові прокуратури виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної, додаткової, соціальної відпусток.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач з 12.07.2010 року призначена стажистом помічника прокурора Комсомольського району м.Херсон та до звільнення займала посади прокурора в органах прокуратури Херсонської області. А отже, з 12.07.2020 року набула право на додаткову відпустку.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується позивачем, що відповідачем при звільненні позивача було проведено виплату грошової компенсації за 20 календарних днів відпустки (у т.ч. 3 календарних дні додаткової оплачуваної відпустки).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у розумінні того, який стаж роботи в органах прокуратури слід враховувати для надання додаткової оплачуваної відпустки, то це період роботи в органах прокуратури саме на посадах прокурорів, а не інших посадах. Отже, в цій частині, які вірно встановлено судом першої інстанції, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та не виплати заробітної плати з урахуванням посадового окладу згідно ст.81 Закону України «Про прокуратуру» за період з 26.03.2020 року по 10.09.2020 року судова колегія зазначає.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020 визначено, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697 зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

При цьому, Положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Порядок виконання цього Рішення підлягає застосуванню з дня його ухвалення Конституційним Судом України.

Законом України від 19.09.2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон №113), який набрав чинності 25.09.2019 року, запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Так, у частині 1 статті 7 Закону України від 14.10.2014 року №1697-V11 «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697) слова «регіональні» та «місцеві» замінено відповідно на «обласні» та «окружні», а пункт 4 цієї частини 1 та статті стосовно військових прокуратур в системі органів прокуратури виключено.

Отже, статтею 15 Закону №1697 зазначено виключний перелік посад в обласних та окружних прокуратурах (в редакції Закону №113).

Відповідно до абзацу 3 пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону №113 за прокурорами та керівниками регіональних і місцевих прокуратур зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до обласної чи окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників регіональних прокуратур та місцевих прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури (постанова Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури ».

Пунктом 7 Прикінцевих і перехідних положень Закону №113 передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у регіональних прокуратурах чи місцевих прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в обласних прокуратурах чи окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Також пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень Закону №113 передбачено, що день початку роботи обласних прокуратур та окружних прокуратур визначається рішеннями Генерального прокурора. Вказані рішення публікуються у газеті «Голос України».

Таким чином, Закон №1697 (із змінами внесеними Законом №113), а не Бюджетний кодекс України (норма якого визнана неконституційною), передбачає оплату праці працівників регіональних прокуратур та місцевих прокуратур відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України (постанова Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» на сьогодні є чинною).

Відповідно до статті 89 Закону України 14.10.2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» зі змінами, фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Офісом Генерального прокуратура України.

Статтею 48 Бюджетного кодексу України передбачено, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Згідно з вимогами зазначеної статті Кодексу та розміру загальної суми, передбаченої в Законах України «Про Державний бюджет України» на утримання органів прокуратури, з 2012 року по 10.09.2020 року апарату прокуратури області та по теперішній час місцевим прокуратурам Офісом Генерального (Генеральною прокуратурою до 2019 року) прокурора проводились розрахунки сум на оплату праці у розрізі прокуратур усіх рівнів для затвердження їх у відповідних кошторисах видатків на кожен рік відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Також, щорічно на виконання завдання Офісу Генерального прокурора відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 року №228 «Про затвердження Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ» обласною прокуратурою надаються на затвердження Генеральному прокурору штатні розписи регіональної та місцевих прокуратур, де встановлюються оклади.

У подальшому при внесенні змін до структури або окладів у штатному розписі регіональних та місцевих прокуратур складається новий штатний розпис на дату видання наказу Генеральним прокурором або прийняття нових нормативно правових актів з умов оплати праці.

Згідно зі статтею 90 Закону України 14.10.2014 року №1697-VІІ «Про прокуратуру» зі змінами, фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисам і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Отже, прокуратура області фінансується головним розпорядником коштів відповідно до чинного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачка у період роботи в органах прокуратури області по день звільнення не мала статусу прокурора місцевої прокуратури, атестацію не проходила, та відповідно на неї не поширювалося положення норм частини 3 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» щодо розмірів посадових окладів прокурора місцевої прокуратури.

Щодо вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що така вимога є передчасною та неконкретизованою ні в сумі стягнення ні в періоді, оскільки фактичного розрахунку ще не відбулося.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 01 липня 2021 року

Головуючий суддя Кравченко К.В.
Судді Джабурія О.В. Вербицька Н. В.