Справа № 280/261/21
Суддя: Лазаренко Максим Сергійович
Дата ухвалення: 2021-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

30 червня 2021 року Справа № 280/261/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лазаренка М.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (69035, м.Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 168; ),

третя особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області (69035, м.Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 168; )

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

14.01.2021 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області (далі - третя особа), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо нарахування та виплати судді Михайлівського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року із застосуванням щомісячного обмеження нарахування 10-ма розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року, що становить 47320.00 грн згідно частини першої та третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-1Х від 13 квітня 2020 року.

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області провести нарахування суддівської винагороди судді Михайлівського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 відповідно до ч.2,3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді-30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2020 року та щомісячної доплати в розмірі 40 % від посадового окладу з утриманням з цих сум, передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за квітень-серпень 2020.

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь судді Михайлівського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 нараховану, але недоплачену суддівську винагороду за квітень 2020 року в сумі 15639,62 грн, 21607,37 грн - за травень 2020 року, 8210,80 грн - за червень 2020 року, 41054,00 грн - за липень, 32843.20 грн - за серпень 2020 року, а всього 119354.99 грн, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Крім того, просить суд допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що працює на посаді судді Михайлівського районного суду Запорізької області. Вказує, що отримавши суддівську винагороду за квітень - серпень 2020 року, стало відомо про те, що розмір його виплати не відповідає розміру, встановленому Законом України «Про судоустрій і статус суддів», у зв`язку з чим, не погоджується із сумою виплаченої суддівської винагороди та вважає, що відповідачем порушено право позивача на належне матеріальне забезпечення.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 18.01.2021 року позовну заяву у справі №280/261/21 залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви строком 5 днів від дня одержання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.

Позивачем недоліки позовної заяви усунені у визначений судом строк.

Ухвалою суду від 02.02.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 03.03.2021.

18.02.2021 відповідачем до суду надано відзив (вх.№9829), у якому відповідач позов не визнає. Відповідач зазначає про необхідність у застосуванні під час нарахування та виплати суддівської винагороди інших нормативно-правових актів, а не лише ст. 135 Закону України «Про судоустрій у статус суддів». Верховною Радою України 13 квітня 2020 р. прийнято Закон України №553-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", який набрав чинності 18 квітня 2020 р., яким встановлено обмеження нарахування, зокрема, суддівської винагороди - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 р. Таким чином, нарахована суддівська винагорода обмежується максимальним розміром 47230 грн. на місяць. Зазначає, що відповідач, як розпорядник коштів нижчого рівня не мало правових підстав для виплати позивачу суддівської винагороди без застосування обмежень у спірному періоді.

26.02.2021 до суду надійшли пояснення на позов від третьої особи. У поясненнях зазначає, що третя особа не володіє інформацією щодо взаємовідносин між позивачем та відповідачем у цій справі, а тому не може надати будь-які дані на підставі яких суд міг би встановити наявність або відсутність обставин, що мають значення для справи. Просив розглядати справу без його участі.

Ухвалою суду від 03.03.2021 зупинено провадження в адміністративній справі №280/261/21 до набрання чинності рішенням Верховного Суду у подібній справі № 340/1916/20 (К/9901/2179/21).

Ухвалою суду від 06.04.2021 поновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 14.05.2021, а також витребувано від ДСА України та відповідача додаткові докази по справі.

Ухвалою суду від 14.05.2021 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 29.06.2021.

У судове засідання 29.06.2021 позивач та представник третьої особи не прибули. Про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечила повністю. Просила суд відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві та доказів наявних у матеріалах справи. Також подала до суду клопотання (вх.№36617 від 29.06.2021), відповідно до якого не заперечувала щодо розгляду справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Таким чином, суд у судовому засіданні 29.06.2021 визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України, при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

Позивач, ОСОБА_1 , працює на посаді судді Михайлівського районного суду Запорізької області.

За період з 18.04.2020 по 28.08.2020 позивачу виплачено суддівську винагороду в обмеженому розмірі згідно зі ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року. Сума обмеження за квітень 2020 року - 15639,62 грн., за травень 2020 року - 221607,37 грн., за червень 2020 року - 8210,80 грн., за липень 2020 року - 41054,00 грн., за серпень 2020 року - 32843,20 грн.

Позивач вважаючи таке обмеження протиправним, звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 19, 42 Закону України "Про Державний бюджет України на 1999 рік" (справа про фінансування судів) від 24 червня 1999 року № 6-рп/1999, Конституційний Суд України зазначив:

"Однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів. Важливим механізмом забезпечення такої гарантії є встановлений частиною першою статті 130 Конституції України обов`язок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів шляхом окремого визначення у Державному бюджеті України видатків на утримання судів. Централізований порядок фінансування судових органів з Державного бюджету України в обсягах, які мають забезпечувати належні економічні умови для повного і незалежного здійснення правосуддя, фінансування потреб судів (витрати на розгляд судових справ, комунальні послуги, ремонт і охорону судових приміщень, придбання оргтехніки, поштові витрати тощо) має обмежити будь-який вплив на суд і спрямований на гарантування судової діяльності на основі принципів і приписів Конституції України.

Відсутність встановлених нормативів фінансування судів державою не може бути підставою для довільного визначення його обсягів органами законодавчої або виконавчої влади, оскільки необхідні витрати з Державного бюджету України на суди не можуть скорочуватися до рівня, який не забезпечує виконання вимог статті 130 Конституції України щодо фінансування судів.

Отже, видатки Державного бюджету України на утримання судової влади захищені безпосередньо Конституцією України і не можуть бути скорочені органами законодавчої або виконавчої влади нижче того рівня, який забезпечує можливість повного і незалежного здійснення правосуддя згідно із законом."

Зменшення (в тому числі шляхом зупинення дії окремих нормативних актів) видатків Державного бюджету на фінансування судів і суддів не забезпечує повного і незалежного здійснення правосуддя, нормального функціонування судової системи, що може призвести до зниження довіри громадян до державної влади, загрожувати реалізації гарантованого Конституцією України права людини і громадянина на судовий захист. (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 55 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 58, 60 Закону України "Про Державний бюджет України на 2001 рік" та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пунктів 2, 3, 4, 5, 8, 9 частини першої статті 58 Закону України "Про Державний бюджет України на 2001 рік" і підпункту 1 пункту 1 Закону України "Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів" (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій) від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Розмір винагороди судді встановлюється Законом України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII.

За змістом ч. 1 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"№ 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно з ч. 3 ст. 135 вказаного Закону, базовий розмір посадового окладу судді становить:

1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Частиною 4 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти:

1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб;

2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;

3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.

Відповідно до ч. ч. 5 8 ст. 135 вказаного Закону, суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Суддям, які обіймають посади заступника голови суду, секретаря, голови судової палати, секретаря Пленуму Верховного Суду, секретаря Великої Палати Верховного Суду, виплачується щомісячна доплата в розмірі 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду, голові суду 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Цілком таємно", - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Таємно", - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Відповідно до ч. 9 ст. 135 вказаного Закону, обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основіКонституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцієюі законами України.

Таким чином, з урахуванням положень Конституції України та Закону України "Про судоустрій і статус суддів" виключно цим законом встановлюється та регулюється розмір винагороди судді та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.149 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Частиною 3 ст.148 цього Закону визначено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України.

Частиною 1 ст. 151 цього Закону передбачено, що Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Частиною 4 ст.148 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Згідно з п. 1 Положення про Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області області, затвердженого головою Державної судової адміністрації України 25.09.2015, територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області є територіальним органом Державної судової адміністрації України та їй підпорядковується. Основним завданням ТУ ДСА України в Запорізькій області є організаційне забезпечення діяльності місцевих судів Запорізької області та фінансове забезпечення місцевих загальних судів в Запорізької області з метою створення належних умов для діяльності судів, суддів цих судів та забезпечення роботи органів суддівського самоврядування.

Відповідно до п. 4.1 зазначеного Положення до повноважень Територіального управління ДСА України в Запорізькій області належить забезпечення належних умови діяльності місцевих судів Запорізької області в межах повноважень, визначених законом.

Згідно п.4.3 цього Положення територіальне управління здійснює функції розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності ТУ ДСА України в Запорізькій області та місцевих загальних судів Запорізької області.

12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

Законом України Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року № 553-IX внесено зміни до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", зокрема, доповнено статтями 28-32.

Статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Таке обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

При цьому зміни щодо розміру винагороди судді до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", який є спеціальним законом, що регулює вказане питання у відповідності до норм Конституції України, не вносились.

Суд зазначає, що у рішенні від 08.04.2016 № 4-рп/2016 у справі № 1-8/2016 Конституційний Суд України вкотре зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя.

Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема, надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

У рішенні від 03.06.2013 № 3-рп/2013 у справі № 1-2/2013, Конституційний Суд України занотував, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

У рішенні від 04.12.2018 № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.

Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру суддівської винагороди є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 01 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства України, яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 року № 969/2019 (далі - Висновок).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосудця (ч. 1 ст. 124 Конституції України).

Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

Також суддів звертає увагу, що Верховний Суд, у постанові від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/20, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, ухвалені за позовом судді Кропивницького апеляційного суду про визнання протиправним та скасування наказу про застосування обмежень у виплаті суддівської винагороди в період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, зазначив:

"Колегія суддів констатує, що обмеження виплати позивачеві, починаючи з 18 квітня 2020 року, суддівської винагороди (розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів) на підставі статті 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ; тут ці закони - у редакції, яка діяла на дату виникнення спірних відносин) було неправомірним".

Підсумовуючи, суд враховує доводи відповідача, що Територіальне управління може проводити нарахування і виплати лише в рамках та межах визначених законодавством України в межах бюджетних асигнувань на поточний фінансовий рік, однак, вони не нівелюють висновки суду про необхідність застосування норм Конституції України та спеціального Закону №1402-VIII при нарахуванні і виплаті суддівської винагороди. Обмежуючи розмір суддівської винагороди шляхом внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, всупереч вимогам статті 130 Конституції України та статті 135 Закону № 1402-VIII, законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач у даній справі, виконуючи вимоги Бюджетного кодексу України, вимушені вчиняти дії, що порушують права та гарантії суддів.

Отже, вчинення відповідачем, як розпорядником бюджетних коштів, відповідних дій на виконання вимог чинного законодавства, які розглядаються як дії держави в цілому, за своєю суттю мають ознаки протиправності, оскільки порушують конституційні гарантії суддів.

При цьому суд зауважує, що жодних належних та допустимих доказів того, що розмір бюджетних видатків на суддівську винагороду (за умови відсутності змін до кошторисів судів та паспорту бюджетної програми) не дозволив відповідачу виплатити суддівську винагороду в повному обсязі, відповідач суду не надав.

Більше того, відповідно до інформації, яка отримана судом на виконання ухвали суду про витребування доказів від ДСА України (лист від 27.04.2021 №10-8477/21), зміни до кошторису ТУ ДСА України в Запорізькій області стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» не вносились.

Основоположним у правових відносинах є принцип верховенства права, що в аспекті спірних відносин дає підстави для висновку, що положення Закону України №553-IX та Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», якими обмежувався розмір суддівської винагороди, не можуть вважатись заснованою на нормах Конституції України правовою підставою для позбавлення позивача права на отримання такої суддівської винагороди в розмірі, визначеному статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», як елементу забезпечення реального функціонування принципу незалежності суддів, а отже не повинні були застосовуватись відповідачем.

При цьому, суд враховує, що відповідачі як державні органи у системі правосуддя в силу специфіки своєї діяльності не могли не усвідомлювати змісту вказаних вище положень правових актів щодо суддівської винагороди, їх пріоритетності над іншими нормами інших НПА а відтак, розраховуючи її з урахуванням «карантинних обмежень», тобто у меншому розмірі, здійснюючи фінансування вказаних видатків - усвідомлено діяли в порушення вказаних правових норм Конституції України, ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та норм міжнародного права, чим і зумовлений наведений вище висновок суду.

Отже, виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застосуванням ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» відповідач діяв з порушенням вимог ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності судді.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання ТУ ДСА України в Запорізькій області провести нарахування суддівської винагороди судці Михайлівського районного сулу Запорізької області ОСОБА_1 на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виходячи з базового розміру посадового окладу судці в розмірі 30 (тридцяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2020 року та щомісячної доплати в розмірі 40% від посадового окладу з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за квітень-серпень 2020 року, то суд зазначає, що відповідно до наявних в матеріалах справи табуляграм за квітень-серпень 2020 року суддівська винагорода нараховувалась повністю, проте з урахуванням обмеження була виплачена не в повному обсязі.

Отже, підстави для зобов`язання відповідача нарахувати позивачу суддівську винагороду за квітень-серпень 2020 року у відповідності до приписів статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - відсутні, оскільки відповідачем 1 нараховано позивачу суддівську винагороду за спірний період, виходячи з базового розміру посадового окладу судді в розмірі 30 (тридцяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2020 року та щомісячної доплати в розмірі 40% від посадового окладу, однак, застосовано обмеження.

З цих же підстав суд не вбачає доцільності для задоволення позовної вимоги щодо визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування позивачу суддівської винагороди із застосуванням обмежень ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Суд вважає, що належним способом захисту прав позивача в даному випадку буде стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь судді Михайлівського районного суду Запорізької області ОСОБА_1. нарахованої, але не доплаченої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно у розмірі 119354,99 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача надати звіт про виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, встановлення судового контролю за виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду.

При цьому, суд звертає увагу на той факт, що позивач заявляючи позовну вимогу про здійснення судового контролю за виконанням судового рішення в порядку, передбаченому статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України, жодним чином не обґрунтував її.

У даному випадку суд не знаходить підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень, адже у суду не має достатніх підстав вважати, що відповідач буде перешкоджати його виконанню або ухилятися від цього після набрання рішенням законної сили. Доказів зворотного позивачем не надано.

З огляду на викладене, суд зазначає, що встановлення судом строку для виконання судового рішення та зобов`язання відповідача подати звіт є правом, а не обов`язком суду та не може бути обрано позивачем одним із способів захисту порушеного права, у зв`язку із чим суд відмовляє у задоволенні означеного клопотання.

Щодо вимоги про допущення до негайного виконання рішення суду в частині стягнення винагороди судді за один місяць, суд зазначає, що вирішуючи таке питання суд має визначити суму стягнення, яку належить допустити до негайного виконання. Позов та інші матеріали справи не містять інформацію про суму суддівської винагороди, яку належить допустити до негайного виконання, так само позивач не наводить будь-якого розрахунку такої суми. Відтак, задля уникнення судової помилки щодо визначення такої суми (суддівська винагорода в період дії обмеження з 18.04.2020 по 28.08.2020, чи суддівська винагорода, яка нараховувалась в період до впровадження зазначених обмежень, чи суддівська винагорода, яка нараховується в 2021 році), суд вважає необґрунтованим позов в цій частині, а тому у цій частині слід відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 139 КАС України судом не вирішується, оскільки позивач згідно з п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнений.

Керуючись статтями 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 250 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (69035, м.Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 168; ), третя особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області (69035, м.Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 168; ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо виплати судді Михайлівського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 суддівської винагороди за квітень-серпень 2020 року в обмеженому розмірі згідно зі ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь судді Михайлівського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 нараховану, але не доплачену суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно у розмірі 119354,99 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

У задоволенні іншої частини вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 30.06.2021.

Суддя М.С. Лазаренко