Справа № 160/2131/21
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2021-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 червня 2021 року Справа № 160/2131/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіНіколайчук С.В.
при секретарі судового засіданняФедуркіній А.В.,
представника позивача представника відповідача представник третьої особи не з`явилась (повідомлена належним чином) ОСОБА_1 не з`явися (повідомлений налженим чином)
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна справа за позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровської обласної прокуратури, у якому позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 вихідної допомоги при звільненні на підставі наказу керівника Дніпропетровської обласної прокуратури № 1098к від 24 грудня 2020 року;
- зобов`язати Дніпропетровську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_2 вихідну допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат;
- стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 31 січня 2020 року по день фактичного розрахунку.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що у спірних правовідносинах окрім ст. 44 КЗпП України на позивача поширює свою дію ч. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу» і при звільненні на підставі п. 9 ч. 1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» йому повинні були виплатити вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. Крім того, позивач наголошував, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Ухвалою від 18 лютого 2021 року було відкрито провадження в адміністративній справі № 160/2131/21 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами. Також даною ухвалою було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області.
Ухвалою від 12 березня 2021 року було вирішено подальший розгляд адміністративної справи № 160/2131/21 здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 06 квітня 2021 року о 14:00 год.
В подальшому підготовче засідання перенесено на 29 квітня 2021 року та 11 травня 2021 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 до Дніпропетровської обласної прокуратур, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії було залишено без руху після відкриття провадження у справі.
Представником позивача 24 травня 2021 року було виконано вимоги ухвали від 11 травня 2021 року та усунуто недоліки.
Ухвалою від 28 травня 2021 року було продовжено розгляд справи та призначено підготовче засідання на 08 червня 2021 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року було закрито підготовче провадження в адміністративній справі № 160/2131/21 та розпочато розгляд справи по суті, а також призначено розгляд справи по суті у судовому засіданні 22 червня 2021 року.
Позивач та його представник в судове засідання, призначене на 22 червня 2021 року не з`явились, представником позивача було направлено до суду через підсистему «Електронний суд» заяву про розгляд справи без участі. Відповідно до змісту даної заяви представник позивача позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить позов задовольнити.
Представник відповідача в судовому засідання проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі.
Представник третьої особи до суду не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомлено.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив у справі, згідно зі змістом якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову з посиланням на те, що Законом України №1697-УІІ не передбачено виплату вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 цього Закону. Юридичним фактом, що зумовлює звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-УІІ в даному випадку є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором. Тобто цей юридичний факт (підстава) є відмінним від того юридичного факту (підстави), у зв`язку з яким ст. 44 КЗпП України передбачено виплату вихідної допомоги. Водночас, законодавцем не передбачено у вказаних нормах (не внесено зміни, доповнення) виплату вихідної допомоги прокурорам, звільненим з цих підстав.
Представником позивача було подано відповідь на відзив, у яким наголошено, що посилання відповідача, що юридичним фактом, що зумовлює звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-УІІ в даному випадку є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором, є безпідставним, оскільки юридичним фактом звільнення позивача є реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, як то визначено в законі, а процес атестації був запроваджений виключно з метою скорочення кількості прокурорів, крім того Закон України «Про прокуратуру» не містить такої самостійної підстави для звільнення особи, як неуспішне проходження атестації прокурором.
Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши подані документи і матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставинами, на яких ґрунтуються позов, відзив на позов і відповідь на відзив, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
ОСОБА_2 з 27 липня 2009 року по 30 грудня 2020 року працював в органах прокуратури України, з 15 грудня 2015 року на посаді прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області.
Відповідно до наказу керівника Дніпропетровської обласної прокуратури № 1098к від 24 грудня 2020 року ОСОБА_2 звільнено з посади прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратури» з 30 грудня 2020 року.
Здійснюючи розрахунок при звільненні Дніпропетровською обласною прокуратурою позивачу не було виплачено вихідну допомогу і даний факт не заперечується відповідачем.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.
Приписами ч.2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (із змінами і доповненнями, в редакцій, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 1697-VII).
Однією з гарантій незалежності прокурора, що передбачена № 1697-VII, є особливий порядок призначення прокурора на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Відповідно до ч 3 ст.16 Закону № 1697-VII, прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.
Отже, порядок звільнення прокурора з посади визначено спеціальним законодавством, в той час, як трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Вказану правову позицію неодноразово висловлено Верховним Судом, зокрема у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 08 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.
Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.
Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).
Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».
Внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
Частиною 5 статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
Крім того, Верховний Суд у постановах від 08 жовтня 2019 року (справа №823/263/16) та від 17 жовтня 2019 року (справа № 823/276/16) зробив висновок, що у день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від наявності наказу прокуратури (щодо зміни формулювання причини і підстави звільнення з «пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII» на «пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України») відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованих законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.
Відповідно до ч. 2 ст. 85 Законом № 1697-VII питання матеріально-побутового забезпечення та соціального захисту працівників органів прокуратури, не врегульовані цим Законом, визначаються Законом України «Про державну службу» та іншими законодавчими актами.
Згідно з ч. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
Пункти 1 та 1-1 частини 1 статті 87 «Про державну службу» визначають, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;
1-1) ліквідація державного органу.
Як встановлено судом, підставою для звільнення позивача у наказі № 1098к від 24 грудня 2020 року було зазначено п. 9 ч. 1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру».
Пунктом 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VII встановлено, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
З огляду на викладене, суд робить висновок, що у спірних правовідносинах окрім ст. 44 КЗпП України на позивача поширює свою дію ч. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу» і при звільненні на підставі п. 9 ч. 1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» йому повинні були виплатити вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
На підставі викладеного суд вважає про протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати всупереч ст. 44 КЗпП ОСОБА_2 вихідної допомоги при звільненні на підставі наказу керівника Дніпропетровської обласної прокуратури № 1098 к від 24 грудня 2020 року.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (Порядок № 100).
Відповідно до п. 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
До матеріалів справи було долучено довідку № 21 про середню заробітну плату ОСОБА_2 , у якій визначено, що середня заробітна плата позивача за місяць складає 21 437,01 грн.
Отже, суд вважає за необхідне зобов`язати Дніпропетровську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_2 вихідну допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плату розмірі 42 874,02 грн.
Вирішуючи питання про стягнення з Дніпропетровської обласної прокуратури середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 31 грудня 2020 року, суд зазначає наступне.
Згідно з статями 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З системного аналізу вище вказаних положень статей 116, 117 КЗпП України вбачається, що роботодавець зобов`язаний при звільненні працівника виплатити йому неоспорювану ним суму; в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто законодавець пов`язує виплату середнього заробітку за весь час затримки з наявністю вини роботодавця.
Як вбачається з матеріалів справи, Законом України «Про прокуратуру» не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні прокурора з підстав п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру». Саме з цих підстав відповідач при звільненні ОСОБА_2 не виплатив йому вихідну допомогу при звільненні, тобто вихідна допомога була оспорюваною сумою при звільненні позивача. Тільки з набрання законної сили судовим рішенням, яким визнано протиправною невиплату вихідної допомоги, ця сума перестає бути оспорюваною.
З урахування вище викладеного, у зв`язку з відсутністю вини Дніпропетровської обласної прокуратури щодо несвоєчасної виплати вихідної допомоги ОСОБА_2 та наявності спору щодо виплати вихідної допомоги позивачу за час його звільнення, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_2 з 31 грудня 2020 року по день фактичного розрахунку не підлягають задоволенню.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд робить висновок про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. ст.ст. 241-246, 255, 295 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 02 липня 2021 року.

Суддя С.В. Ніколайчук