Справа № 300/1124/21
Суддя: Боршовський Т.І.
Дата ухвалення: 2021-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про залишення позовної заяви без розгляду
"02" липня 2021 р. справа № 300/1124/21
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Боршовського Т.І., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі позивач) 24.03.2021 звернувся до суду з адміністративним позовом до Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі відповідач), в якому просив суд: зобов`язати відповідача доплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні, врахувавши при її виплаті щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі 60% місячного грошового забезпечення.
Ухвалою суду від 26.03.2021 позовну заяву залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України та надано строк для усунення недоліків, в тому числі, у спосіб подання до Івано-Франківського окружного адміністративного суду пояснення з обґрунтуванням дотримання строку звернення до суду з цим позовом.
Позивач у вказаний в ухвалі строк усунув недоліки та подав до суду позовну заяву від 08.04.2021, згідно якої просив суд: визнати протиправною бездіяльність Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо недоплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, врахувавши при її виплаті щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі 60% місячного грошового забезпечення.
Щодо обґрунтуванням дотримання строку звернення до суду з цим позовом ОСОБА_1 в позовній заяві від 08.04.2021 зазначив, що протягом 2017-2021 років тривав розгляд справи № 809/983/17 за позовом ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення з військової служби. Так, 03.02.2021 Восьмий апеляційний адміністративний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу позивача на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.07.2020, а 01.05.2021 Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження. Окрім цього, ОСОБА_1 звернув увагу на позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 13.03.2019 в справі № 807/363/18.
Ухвалою від 13.04.2021 суд відкрив провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
31.05.2021 через канцелярію Івано-Франківського окружного адміністративного суду надійшло клопотання Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 25.05.2021 № 6/672, згідно якого представник відповідача просив суд залишити позовну заяву ОСОБА_1 до Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій, без розгляду. Вказане клопотання мотивовано тим, що одноразова грошова допомога при звільненні не входить до структури заробітної плати (грошового забезпечення), а положення частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України не регулює питання стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні. Відповідно до частини 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Так, позивача звільнено із військової служби і виключено зі списків особового складу 09.06.2017, а з заявою про проведення перерахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 звернувся до відповідача лише 22.03.2021, тобто з пропущенням місячного строку. Щодо доводів позивача про те, що протягом 2017-2021 років тривав розгляд справи № 809/983/17 за позовом ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення з військової служби, то представник відповідача зазначив, що предметом розгляду в справі № 809/983/17 було оскарження наказу командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 № 94 від 20.05.2017 про звільнення ОСОБА_1 з військової служби. Натомість, виплата грошової допомоги при звільненні позивачу виплачувалась на підставі наказу військового комісара Івано-Франківського ОВК за № 107 від 09.06.2017 про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу. За період з 09.06.2017 по 22.03.2021 позивач не оскаржував та не оспорював ні розмір виплати грошової допомоги при звільненні, ні наказ № 107 від 09.06.2017. Також представник відповідача вказав на рішення Європейського суду з прав людини у справах Стаббігс та інші проти Великобританії, Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії, Перез де Рада Каванілес проти Іспанії (а.с. 40-42).
Ухвалою від 17.06.2021 суд залишив без руху позовну заяву ОСОБА_1 до Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, та надав позивачу п`ятиденний строк для усунення недоліків у спосіб: подати до Івано-Франківського окружного адміністративного суду заяву про поновлення строку із зазначення інших поважних причин пропуску строку звернення до суду із вказаним позовом та надати докази поважності причин його пропуску.
01.07.2021 через канцелярію Івано-Франківського окружного адміністративного суду надійшла заява представника позивача від 01.07.2021, в якій ОСОБА_2 просив суд розглянути позов ОСОБА_1 по суті. При цьому, недоліки позовної заяви, які вказані в ухвалі від 17.06.2021, представник позивача не усунув.
Щодо предмета позову та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
З огляду на зміст позовної заяви предметом цього адміністративного позову є нарахування ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в належному розмірі.
Суд звертає увагу на те, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94 КЗпП України, частина перша статті 1 Закону України "Про оплату праці").
У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" й "оплата праці", які використані у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини). Крім того, Конституційний Суд України у тому ж рішенні дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (абзац восьмий пункту 2.1 мотивувальної частини).
Стаття 2 Закону України "Про оплату праці" у редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби, відносила до структури заробітної плати основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Така структура заробітної плати відображена також у розробленій відповідно до Закону України "Про державну статистику" та Закону України "Про оплату праці" з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці і стандартів Системи національних рахунків Інструкції зі статистики заробітної плати (далі - Інструкція), затвердженій наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5, що був зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за №114/8713.
Відповідно до пункту 1.3 Інструкції для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До цього фонду, який складається з фонду основної заробітної плати, фонду додаткової заробітної плати й інших заохочувальних та компенсаційних виплат, включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Суми вихідної допомоги при припиненні трудового договору не належать до фонду оплати праці (пункти 3.8 Інструкції).
Згідно з абзацом 2 пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей" від 17.07.1992 за № 393, в редакції станом на час звільнення позивача з військової служби за станом здоров`я, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Грошова допомога, передбачена цим пунктом, нараховується відповідно до посадового окладу за останньою штатною посадою, займаною перед звільненням. Загальний її розмір не повинен перевищувати п`яти місячних посадових окладів.
Таким чином, вихідна допомога при звільненні не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури (близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (пункт 34); від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 60).
Отже, не підлягають застосуванню судом висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 13.03.2019 в справі № 807/363/18, оскільки після її ухвалення, судова практика касаційного суду, з огляду на вказані вище постанови Великої Палати Верховного Суду, змінилася.
Одноразова грошова допомога при звільненні за своєю правовою природою є окремою гарантією, передбаченою статтею 15 Закону України № 2011-ХІІ, яка виплачується військовослужбовцям в грошовій формі при їх звільненні з військової служби.
Окрім того, суд звертає увагу на те, що вихідна допомога при звільненні має разовий характер.
Аналогічний правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України).
Відповідно до частини 1 статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
В той же час, суд звертає увагу на те, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норм спеціального процесуального закону.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 815/2681/17, від 11.02.2021 у справі № 240/532/20.
За правилами частини 1 статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
З аналізу зазначених положень процесуального закону, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 5 статті 122 цього Кодексу).
У даній категорії справ процесуальний закон визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
В спірному випадку розмір одноразової грошової допомоги, який підлягав виплаті ОСОБА_1 при звільненні, зазначений у витязі з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 09.06.2017 № 107 про виключення позивача зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 , копія якого долучена до позовної заяви.
Також в заяві від 08.02.2021 про доплату одноразової грошової допомоги при звільненні позивач підтвердив факт виплати йому в червні 2017 року одноразової грошової допомоги при звільненні (а.с. 3).
Водночас ОСОБА_1 подав цей позов до установи зв`язку Укрпошта для направлення до Івано-Франківського окружного адміністративного суду 22.03.2021, що підтверджується відміткою на поштовому конверті, тобто більш як через три роки після видання наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 09.06.2017 № 107.
Отже, позивач звернувся до адміністративного суду з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку.
Щодо питання поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, які позивач зазначив в позовній заяві від 08.04.2021 на виконання вимог ухвали суду від 26.03.2021 про залишення позовної заяви без руху, то суд зазначає таке.
Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20.
Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (надалі по тексту також - Закон № 3477-IV) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (надалі по тексту також - ЄСПЛ) як джерело права.
Так, Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України").
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 26 квітня 2007 року у справі "Олександр Шевченко проти України" зазначено: заявник не зміг довести, що він вчиняв будь-які кроки, щоб довідатись про стан провадження у його справі, отже його скарга є необґрунтованою, оскільки є невідповідною вимозі "розумного строку".
Таким чином, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2019 у справі № 9901/896/18.
Разом з тим Європейський суд з прав людини у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі "Мушта проти України" нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини визнав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).
Отже, за практикою Європейський суд з прав людини застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
Щодо доводів позивача про те, що протягом 2017-2021 років тривав розгляд справи № 809/983/17 за позовом ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення з військової служби, за результатом розгляду якої 03.02.2021 Восьмий апеляційний адміністративний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу позивача на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.07.2020, а 01.05.2021 Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження.
Суд встановив, що в справі № 809/983/17 за позовом ОСОБА_1 до Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України ОСОБА_3 , Командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " ОСОБА_4 , позивач оскаржував наказ командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 № 94 від 20.05.2017 про звільнення ОСОБА_1 з військової служби.
Окрім цього, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.07.2020 в справі № 809/983/17 набрало законної сили 03.02.2021. Водночас ОСОБА_1 подав цей позов до установи зв`язку Укрпошта для направлення до Івано-Франківського окружного адміністративного суду 22.03.2021.
Вказане свідчить про пропуск позивачем місячного строку звернення до суду.
Оцінюючи обставини звернення ОСОБА_1 з позовом до суду із врахуванням наведених вище висновків ЄСПЛ, а також положень частини 5 статті 122 КАС України, суд зазначає, що вказаною нормою статті 122 КАС України встановлено скорочені строки звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету як найскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі № 9901/118/19.
Отже, позивач звернувся до адміністративного суду з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку звернення до суду, який передбачений частиною 5 статті 122 КАС України.
Такого ж висновку дійшов Восьмий апеляційний адміністративний суд в подібних правовідносинах (постанова від 04.01.2021 у справі № 300/2667/20).
Зважаючи на те, що позивач на виконання вимог ухвали від 17.06.2021 про залишення позовної заяви без руху не надав суду заяви про поновлення строку із зазначення інших поважних причин пропуску строку звернення до суду із вказаним позовом та доказів поважності причин його пропуску, суд дійшов висновку позовну заяву ОСОБА_1 до Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій, залишити без розгляду.
Керуючись статями 122, частиною 3 статті 123, пунктом 8 частини 1 статті 240, статтями 248, 256, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У Х В А Л И В:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій - залишити без розгляду.
Ухвала суду про залишення позову без розгляду може бути оскаржено в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя /підпис/ Боршовський Т.І.