Справа № 400/4063/20
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2021-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2021 р. № 400/4063/20
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за участю секретаря судового засідання Ковальського Є. В., представника Головного управління ДПС у Миколаївській області Єремєєва С. О., представника ОСОБА_1 адвоката Бурдинського С. І. за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за первісним позовом Головного управління ДПС у Миколаївській області,

вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001,

до ОСОБА_1 ,

АДРЕСА_1 ,

про стягнення податкового боргу в сумі 1 120 958,70 грн.,

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

АДРЕСА_1

до Головного управління ДПС у Миколаївській області,

вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001

про визнання протиправними та скасування податкових

повідомлень - рішень від 29.12.2018 № 5,

№ 5,

ВСТАНОВИВ:

Головне управління ДПС у Миколаївській області (надалі Управління) звернулось до суду з адміністративним позовом, що містив вимоги:

стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави податковий борг в сумі 1 120 958,70 грн.

В обґрунтування позову Управління вказало, що ОСОБА_1 , в порушення статті 67 Конституції України та підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України, не сплатила у визначений пунктом 57.3 статті 57 Податкового кодексу України строк узгоджені суми податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та з військового збору. Відповідно до доданого до позовної заяви розрахунку податкової заборгованості, податковим повідомленням-рішенням від 29.12.2018 № 5 (надалі Рішення 1, т. с. 1, ар. 9-10) правопопередник Управління (ГУ ДФС Миколаївській області), на підставі підпунктів 54.3.1, 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, визначило суму податкового зобов`язання ОСОБА_1 за 2017 рік з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування (надалі податок на доходи), - 699 272,09 грн та, відповідно до частини першої пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України, застосувало до ОСОБА_1 штраф в сумі 174 818,02 грн, а податковим повідомленням-рішенням від 29.12.2018 № 5 (надалі Рішення 2, т. с. 1, ар. 14-15) Управління, на підставі підпунктів 54.3.1, 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, визначило суму податкового зобов`язання ОСОБА_1 за 2017 рік з військового збору 52 272,67 грн та, відповідно до частини першої пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України, застосувало до ОСОБА_1 штраф в сумі 14 568,17 грн. Крім того, на підставі підпункту 129.1.2 пункту 129.1 статті 129 Податкового кодексу України, Управління нарахувало ОСОБА_1 пеню (в сумах 160 641 грн та 13 386,75 грн відповідно, т. с. 1, ар. 4, 11, 16). 19.02.2019 Управління сформувало і направило ОСОБА_1 податкову вимогу № 2402-50 на суму податкового боргу 1 121 128,70 грн (станом на 18.02.2019).

ОСОБА_1 позовні вимоги Управління не визнала, зазначила у відзиві (т. с. 1, ар. 65-70), що додані до позову документи не засвідчені належним чином, позов підписаний особою, яка не має відповідних повноважень, Управління звернулось до суду з пропуском строку позовної давності і не подало доказів вручення ОСОБА_1 . Рішень. Також ОСОБА_1 вказала, що у неї відсутні податкові зобов`язання.

Ухвалою від 24.12.2020 (т. с. 1, ар. 77-80) суд прийняв до розгляду зустрічний позов ОСОБА_1 до Управління про визнання протиправними та скасування Рішень (т. с. 1, ар. 51-53).

Ухвалою від 16.02.2021 (т. с. 1, ар. 203-204) суд прийняв до розгляду заяву ОСОБА_1 про зміну підстав зустрічного позову (надалі Заява, т. с. 1, ар. 177-183).

У Заяві ОСОБА_1 , зокрема, зазначила, що нарахування податкових зобов`язань в зв`язку з прощенням (анулюванням) кредитором боргу є законним, якщо додаткове благо не є різницею, що виникла в результаті зміни вартості іноземної валюти, в якій було видано кредит. За твердженнями ОСОБА_1 , Управління було зобов`язано з`ясувати «… які складові заборгованості … відступались банком фінансовій установі та у якій валюті відбулось відступлення права вимоги …». Як вказала ОСОБА_1 (на підставі власних розрахунків), оподаткуванню податком на доходи та військовим збором підлягала сума 1 302 166,53 грн, при тому, що Управління нарахувало податок і збір з суми 3 884 844,96 грн.

У відзиві на зустрічний позов (т. с. 1, ар. 126-128) та у запереченнях за Заяву (надалі Заперечення, т. с. 1, ар. 215-216) Управління доводи і вимоги ОСОБА_1 не визнало та пояснило, з посиланням на норми Податкового кодексу України та наявні в його розпорядженні документи, яким чином були визначені суми грошових зобов`язань.

ОСОБА_1 подала пояснення на Заперечення (надалі Пояснення, т. с. 1, ар. 230-231).

Ухвалами від 16.02.2021 (т. с. 1, ар. 206-208), від 04.03.2021 (т. с. 1, ар. 223-225) суд відмовив у задоволенні клопотань Управління про залишення зустрічного позову без розгляду.

Ухвалою від 10.03.2021 (т. с. 2, ар. 3) суд закрив підготовче засідання та призначив справу до судового розгляду.

Ухвалою від 12.03.2021 (т. с. 2, ар. 6-7) суд зупинив провадження у справі, а ухвалою від 21.04.2021 (т. с. 2, ар. 48) поновив провадження у справі.

В судовому засіданні представник Управління просив задовольнити позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову. При цьому, згідно з додатковими поясненнями щодо нарахованих сум пені (т. с. 2, ар. 63-64), уточнені суми пені складають 55 750,19 грн (податок на доходи) та 4 681,73 грн (військовий збір) відповідно (т. с. 2, ар. 63-64). Представник ОСОБА_1 підтримав вимоги зустрічного позову та просив відмовити у задоволенні позову Управління.

Як встановлено судом на підставі поданих ОСОБА_1 документів, 21.06.2007 ОСОБА_1 і Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк» уклали кредитний договір № ML-007/107/2007, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 174 546 швейцарських франків на купівлю нерухомого майна, який мала повернути не пізніше 21.05.2032 (т. с. 1, ар. 186-193).

28.05.2010 ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і ПАТ «ОТП Банк» уклали договір купівлі-продажу за 135 543 963,97 грн кредитного портфелю (права вимоги до боржників (їх поручителів) щодо сплати загальної суми заборгованості боржників за кредитними договорами, яка включає суму основного боргу, проценти, нараховані на суму такого боргу, та будь-які штрафні санкції (у разі їх наявності)). Перелік кредитних договорів мав бути зазначений у Додатку 1 до договору.

До копії сторінок договору купівлі-продажу кредитного портфелю (т. с. 1, ар. 234-245) ОСОБА_1 додала копію «Витягу з Додатку 1 до Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 28 травня 2010 року», в якому вказано, що загальна сума боргу ОСОБА_1 за кредитним договором 172 358,7 швейцарських франків, загальна сума процентів 31 960,88 швейцарських франків, загальна сума основного боргу та процентів у валюті кредитного договору 204 319,58 (т. с. 1, ар. 206).

Відповідно до поданих Управлінням документів, в Державному реєстрі фізичних осіб платників податків ДФС України про суми виплачених доходів станом на 22.06.2018 містилась інформація про факт отримання ОСОБА_1 у 3-му кварталі 2017 року від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» додаткового блага в сумі 21 074 277,35 грн (т. с. 1, ар. 129).

Будь-який дохід від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ОСОБА_1 не задекларувала.

12.09.2018 Управління надіслало ОСОБА_1 повідомлення про запрошення платника податків до контролюючого органу з питання подання декларації про майновий стан і доходи, отримані у 2017 році як додаткове благо. Це повідомлення не було вручено адресату і було повернуто поштовою службою до Управління в зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання (т. с. 1, ар. 132-134).

Листом від 03.10.2018 (на запит Управління від 17.09.2018) ТОВ «ОТП Факторинг Україна» повідомило про укладення 30.08.2017 ним із ОСОБА_1 «Угоди про врегулювання боргу до Кредитного договору № ML-007/107/2007 від 21.06.2007 р.» (надалі Угода) і про подання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (як податковим агентом) відповідної звітності з сумою нарахованого на користь ОСОБА_1 доходу (т. с. 1, ар. 130).

Згідно з Угодою (т. с. 1, ар. 130-131), кредитор здійснює анулювання (прощення) боргу в розмірі 21 074 277,85 грн, з яких 3 884 844,86 грн - залишок заборгованості, решта проценти та пеня. Відповідно до пункту 3.4 Угоди, ОСОБА_1 підтвердила отримання від кредитора повідомлення про необхідність відображення суми прощеного боргу у річній податковій декларації.

З 12.11.2018 по 14.11.2018 посадова особа Управління провела документальну позапланову перевірку ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб, військового збору від одержання доходу у вигляді анульованої суми кредитної заборгованості за період з 01.01.2017 по 31.12.2017, результати якої оформила актом від 21.11.2018 № 2813/14-29-13-05-07/ НОМЕР_1 (надалі Акт, т. с. 1, ар. 140-144).

Відповідно до висновків Акта, ОСОБА_1 порушила підпункти 16.1.2, 16.1.3 пункту 16.1 статті 16, підпункт 49.18.4 пункту 49.18 статті 49, пункт 176.1 статті 176, пункт 179.1 статті 179 Податкового кодексу України - не подала податкову декларацію про майновий стан і доходи за період з 01.01.2017 по 31.12.2017; підпункт 163.1.1 пункту 163.1 статті 163, підпункт 164.2.17 пункту 164.2 статті 164, пункт 167.1 статті 167, підпункт 168.2.1 пункту 168.2 статті 168 Податкового кодексу України занизила податок з доходів фізичних осіб за 2017 рік на суму 699 272,09 грн, пункт 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України занизила військовий збір за 2017 рік на суму 58 727,67 грн. Базою оподаткування в Акті вказана сума 3 884 844,96 грн (залишок заборгованості, згідно з Угодою).

Акт також не був вручений ОСОБА_1 (т. с. 1, ар. 145-146).

Заперечень щодо правильності обчислення Управлінням сум податку та збору ОСОБА_1 не висловила.

На підставі висновків Акта Управління 29.12.2018 прийняло Рішення 1 та Рішення 2.

Приймаючи рішення, суд виходив з такого.

Рішення 1 та Рішення 2 були надіслані за адресою позивача, але не були вручені та повернуті поштовою службою 31.01.2019 в зв`язку із закінченням терміну зберігання поштового відправлення.

Чинною у січні 2019 року редакцією пункту 42.4 статті 42 Податкового кодексу України було передбачено, що у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначеною поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Відповідно до чинної у січні 2019 року редакції абзацу першого пункту 57.3 статті 57 Податкового кодексу України, у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Грошові зобов`язання, згідно з текстами Рішення 1 та Рішення 2, Управління визначило на підставі підпунктів 54.3.1 і 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, обов`язок зі сплати нарахованих сум, як вказано вище, виник у ОСОБА_1 31.01.2019, тому сплата мала бути здійснена не пізніше 10.02.2019.

Згідно з чинною у лютому 2019 року редакцією абзацу другого пункту 57.15 статті 57 Податкового кодексу України, днем узгодження грошового зобов`язання платника податків є день закінчення процедури адміністративного оскарження.

Відповідно до чинної у лютому 2019 року редакції підпункту 56.17.1 пункту 56.17 статті 56 Податкового кодексу України, процедура адміністративного оскарження закінчується днем, наступним за останнім днем строку, передбаченого для подання скарги на податкове повідомлення-рішення або будь-яке інше рішення відповідного контролюючого органу у разі, коли така скарга не була подана у зазначений строк.

Чинною у лютому 2019 року редакцією пункту 56.3 статті 56 Податкового кодексу України було встановлено, що скарга подається протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

ОСОБА_1 . Рішення не оскаржила і обов`язок зі сплати не виконала, тому відповідні суми стали податковим боргом (підпункт 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України), а Управління отримало право звернення до суду з відповідним адміністративним позовом.

На думку суду, викладені ОСОБА_1 у відзиві на позов Управління доводи є безпідставними.

До позову додані копії документів, засвідчені в порядку, встановленому ДСТУ 4163-2003, що був затверджений наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 № 55 (пункт 5.27). Кодексом адміністративного судочинства України не передбачений обов`язок суб`єкта владних повноважень подавати документ, що підтверджує повноваження посадової особи цього органу посвідчувати копії документів.

Відповідно до частини третьої статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України, юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника. Повноваження ОСОБА_2 , яка діє виключно в судах України без окремого доручення керівника (самопредставництво суб`єкта владних повноважень), підтверджені доданим до позовної заяви Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т. с. 1, ар. 19-22).

Грошові (в тому числі податкові) зобов`язання ОСОБА_1 виникли у грудні 2018 року (дати Рішень), податковий борг ОСОБА_1 виник у лютому 2019 року, до суду Управління звернулось у вересні 2020 році, тобто в межах встановленого пунктом 102.4 статті 102 Податкового кодексу України 1095-денного строку.

Підпунктом 42.2 статті 42 («Листування платників податків та контролюючих органів») встановлено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платників податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Управління додало до суду копії конверту і рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. На конверті наявна відмітка (з датою 31.01.2019) поштової служби про причини невручення ОСОБА_1 . Рішень (т. с. 1, ар. 152-153). У суду немає сумнівів щодо того, що Управлінню були надані відповідні послуги поштового зв`язку, тому твердження ОСОБА_1 про те, що відсутність розрахункового документа спростовує факт направлення їй Рішень, суд не взяв до уваги. Також суд зауважив, що опис вкладення, згідно з пунктом 61 затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 «Правил надання послуг поштового зв`язку», є обов`язковим для поштових відправлень з оголошеною цінністю, а податкові повідомлення-рішення, як зазначено вище, направляються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Твердження ОСОБА_1 про відсутність податкових зобов`язань є безпідставними та спростовуються навіть фактом подання зустрічного позову, в якому ОСОБА_1 просить визнати протиправними та скасувати Рішення.

Суд встановив, що Управління довело обґрунтованість вимоги про стягнення податкового боргу в сумі 946 930,95 грн.

Щодо стягнення пені в сумі 174 027,75 грн (як вказано у позові) або в сумі 60 431,92 грн (як вказано у додаткових поясненнях Управління) суд зазначив таке.

У доданих до позову розрахунках (т. с. 1, ар. 11, 16) Управління обчислило відповідні суми за період з 31.07.2017 (дата початку нарахування пені) по 09.02.2019 (дата закінчення нарахування пені).

До додаткових пояснень Управління додало інші розрахунки, згідно з якими датою початку нарахування пені є 01.08.2018, датою закінчення нарахування пені 10.02.2019.

В судовому засіданні представник Управління підтримав позовні вимоги в цій частині в сумі 60 431,92 грн.

Згідно з чинною в період з 01.08.2018 по 10.02.2019 редакцією підпункту 129.1.1 пункту 129.1 статті 129 Податкового кодексу України, нарахування пені при нарахуванні суми грошового зобов`язання, визначеного контролюючим органом за результатами податкової перевірки, розпочинається починаючи з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати платником податків податкового зобов`язання, визначеного цим Кодексом (у тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження).

Як вказано вище, граничним строком сплати податкових зобов`язань було 10.02.2019, отже, датою початку нарахування пені є 11.02.2019.

Проте, Управління нарахувало пеню за інші періоди, при цьому в усіх розрахунках періоди нарахування закінчуються до 11.02.2019.

За таких обставин суд визнав, що позовні вимоги в частині стягнення пені є безпідставними.

Щодо зустрічного позову суд зазначив таке.

Відповідно до підпункту 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Згідно з чинною у 2017 році редакцією абзацу першого підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку на доходи фізичних осіб включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строк позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

Пунктом 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України встановлено, що об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Висновки Акта узгоджуються з наведеними вище нормами.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доводячи правомірність свого рішення, суб`єкт владних повноважень має надати суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази.

Такими доказами в даному випадку є Акт і документи, що були використані під час перевірки, зокрема, Угода.

На підставі поданих Управлінням доказів суд встановив, що контролюючий орган прийняв Рішення у повній відповідності до норм Податкового кодексу України.

ОСОБА_1 не подала рішення суду про визнання Угоди недійсною. На думку ОСОБА_1 (т. с. 1, ар. 230-231), якщо Угоду, як вказано у пункті 2.1, було укладено з метою визначення порядку виконання заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02.10.2015 у справі № 480/6381/15-ц (за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 21 414 277,35 грн), що в подальшому було скасовано (т. с. 1, ар. 232), то факт скасування цього рішення «… унеможливлює породження ним будь-яких правових наслідків з моменту постановлення …».

Суд ці аргументи відхилив, оскільки саме Угодою, незалежно від того, в зв`язку з чим її було укладено, сторони врегулювали порядок погашення заборгованості за кредитним договором, ця заборгованість виникла в зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 цього договору, а не рішення суду, і залишилась непогашеною і після скасування рішення суду.

Міркування Гребінник Д.А. щодо того, яка сума мала бути об`єктом оподаткування, є бездоказовими і суперечливими. На Управління не покладений, як безпідставно стверджує ОСОБА_1 , обов`язок щодо з`ясування предмету правочинів та встановлення того, яким чином і на підставі чого сторони Угоди визначили залишок суми заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором. Обов`язком Управління є дотримання норм Податкового кодексу України.

До того ж, суд врахував, що як межі повноважень контролюючого органу, так і порядок отримання податкової інформації чітко визначені Податковим кодексом України, тому доводи ОСОБА_1 про те, що Управління мало, при проведенні перевірки, запитати та проаналізувати додаткові відомості, при тому, що наявних, на думку суду, було цілком достатньо для прийняття Рішень, є безпідставними.

Суд зауважив, що ОСОБА_1 , стверджуючи про те, що «… податковий орган в порушення вимог чинного законодавства здійснив нарахування податку …», жодним чином не пояснила причин, з яких вона протягом декількох років повністю ігнорувала обов`язки платника податків, не вчиняла жодних дій, спрямованих на захист її прав та законних інтересів, та навіть не сплатила ту суму податку і збору, яку, за власними розрахунками, мала сплатити.

По суті, підстави зустрічного позову зводяться до того, що Управління не врахувало пункт 8 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України.

Відповідно до цієї норми, не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 1 січня 2014 року.

Дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 1 січня 2015 року.

Якщо ОСОБА_1 стверджує, що вказана в Акті сума 3 884 844,96 грн є різницею між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначеною за офіційним курсом Національного баку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного баку України станом на 1 січня 2014 року, в зв`язку з чим не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу, то саме вона (сторона в адміністративному процесі), виконуючи обов`язок, покладений частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, мала довести суду відповідні обставини. Так, ОСОБА_1 була зобов`язана подати суду докази на підтвердження: дати зміни валюти зобов`язання за кредитним договором з іноземної валюти у гривню, суми боргу (у валюті та у гривні) на цю дату, суму боргу (у валюті і у гривні) станом на 1 січня 2014 року. Відповідні докази ОСОБА_1 не подала, клопотання про їх витребування не заявила.

До того ж, суд зауважив, що у Заяві ОСОБА_1 , посилаючись на пункт 8 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України, вказала, що різницю потрібно визначати з урахуванням того, що датою зміни валюти зобов`язання за кредитним договором є 30.08.2017 (відповідні докази відсутні), а у Поясненнях що «… будь-який документ не може підтверджувати зміну валюти зобов`язання з ОСОБА_4 на Гривню у відносинах між ОСОБА_1 та кредитором ТОВ «ОТП «Факторинг Україна». Тому твердження ГУ ДФС є безпідставними та не обґрунтованими …».

По-перше, не вказано, які саме твердження є безпідставними та необґрунтованими (при тому, що Управління взагалі нічого не зазначило з приводу застосування пункту 8 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України).

По-друге, якщо, за твердженнями ОСОБА_1 , встановити дату зміни валюти зобов`язання за кредитним договором неможливо, то неможливо і посилатись на вказану вище норму як на підставу для позовних вимог про визнання протиправними та скасування Рішень.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Управління мають бути задоволені частково в сумі 946 930,95 грн, а позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Судові витрати (сплачений сторонами судовий збір), відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, покладаються на сторін.

Керуючись статтями 2, 19, 139, 241 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код за ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) в дохід держави податковий борг в сумі 946 930,95 грн.

3. У задоволенні решти вимог первісного позову відмовити.

4. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код за ) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Дата складення повного судового рішення - 01.07.2021.

Суддя В.В. Птичкіна