Справа № 420/7714/20
Суддя: Вінська Н. В.
Дата ухвалення: 2021-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7714/20
провадження №2-а/504/33/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2021смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі

Головуючого судді - Вінської Н.В.,

секретаря - Коцар А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Доброслав, адміністративний позов ОСОБА_1 до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеської міської ради про визнання протиправною та скасування постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження і про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, який неодноразово уточнював та із урахуванням останніх уточнень просив: визнати протиправною та скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 24.04.2012 року, складену державним виконавцем Першого Суворовського ВДВС Таракановою О.Г. в рамках виконавчого провадження №32317127 по виконанню виконавчого листа №2-2026/11, виданого 22.03.2012 року Комінтернівським районним судом Одеської області; зобов`язати відповідача внести до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та заборони на його відчуження запис про зняття арешту з усього нерухомого майна ОСОБА_1 шляхом вилучення з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та заборони на його відчуження запису про арешт та стягнути з відповідача судові витрати.

У обґрунтування позову зазначив, що під час переоформлення нерухомого майна, він дізнався про існування арешту, який 24.04.2012 року був накладений державним виконавцем Першого Суворовського ВДВС Таракановою О.Г. при примусовому виконанні виконавчого листа №2-2026/11, зазначену заборгованість він погасив 16.05.2012 року в повному обсязі про що свідчить відповідний лист з банку. В подальшому з`ясувалось, що 27.12.2012 року Державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, але арешт з майна не зняв. Вважає, що державний виконавець, при винесені постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, повинен був зняти арешт з усього його майна. У зв`язку з тим, що на теперішній час виконавче провадження знищене за закінченням строку зберігання, він вимушений звернутись до суду із вказаним позовом.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, надавши заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за його відсутність.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, заперечень на позов до суду не надходило.

Розглянувши адміністративний позов, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, все нерухоме майно ОСОБА_1 , обтяжено на підставі постанови державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 24.04.2012 року.

Листом старшого державного виконавця Супильник В.Г., повідомлено, що на виконанні у Першому Суворовському відділі ДВС, перебувало виконавче провадження №32317127 з виконання виконавчого листа №2-2026/11 виданого 22.03.2012 року Комінтернівським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 боргу на користь ПАТ «Державний ощадний банк України». 27.12.2012 року, державними виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» та у подальшому зазначене виконавче провадження було знищено за закінченням строків зберігання.

Відповідно до листа - повідомлення ПАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_1 , повністю погасив заборгованість по кредиту 16.05.2012 року.

Відмовляючи у задоволені позову в частині визнання протиправною та скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, суд виходив з того, арешт на майно позивача був накладений 24.04.2012 року в порядку примусового виконання рішення суду, а заборгованість була сплачена позивачем лише 16.05.2012 року, тобто зі спливом 23 днів з моменту початку примусового виконання рішення суду, тобто державний виконавець діяв в межах Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Суд критично відноситься до посилання позивача в частині того, що державний виконавець при поверненні виконавчого документа стягувачеві, повинен був вирішити питання про зняття арешту з майна, оскільки арешт з майна боржника знімається у разі закінчення виконавчого провадження в порядку визначеному ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження», а не у порядку ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», як на це вказує позивач, тобто питання про зняття арешту з нерухомого майна не було вирішено державним виконавцем - правомірно.

Крім того, суд зазначає, що у разі якщо арешт чинить перешкоди позивачу у користуванні чи розпорядженні власністю, він не позбавлений можливості звернутись до суду із відповідним позовом у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» (тут і далі в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення)

Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження», державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: 1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом; 4) в інших передбачених законом випадках.

Частиною 1 статті 27 ЗУ «Про виконавче провадження», визначено, що разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Положеннями статті 57 ЗУ «Про виконавче провадження», визначено арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Відповідно до пункту 2 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Частиною 1 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 3 ст.2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог за даним позовом.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням встановлених судом фактів, оцінюючи надані сторонами у справі докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеської міської ради про визнання протиправною та скасування постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження і про зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана відповідно до положень ч.6 ст.287 КАС України.

Суддя: Н.В. Вінська