Справа № 200/6641/21
Суддя: Хохленков О.В.
Дата ухвалення: 2021-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2021 р. Справа№200/6641/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Хохленкова О.В. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

У С Т А Н О В И В:

01.06.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував наступним.

З 14.01.2015 року по 31.05.2017 року, а також з 22.11.2018 року по 18.10.2019 року позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення наказами командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 31.05.2017 року № 109 та від 18.10.2019 № 214 по стройовій частині.

11.06.2015 року рішенням комісії внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників органів внутрішніх справ України № 10/1/Х/89, ОСОБА_1 було надано статус «Учасника бойових дій».

Відповідно до пункту 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивач мав право на отримання додаткової відпустки строком 14 календарних днів за кожен рік служби.

12.04.2021 року позивач звернувся із письмовою заявою до командира військової частини НОМЕР_1 НГ України, в якій просив надати грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за період з 2015 року (рік надання статусу «Учасника бойових дій») по 2019 рік включно (рік звільнення).

Позивач отримав письмову відповідь від командира військової частини НОМЕР_1 НГ України № 40/57/32-1622 від 18.05.2021 року з додатками (довідка № 0534 від 17.05.2021 року та витяг з наказу № 214 від 18.10.2019 року), в якому йому було відмовлено у задоволені мого звернення, через те, що кошторис на відповідний рік у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України не передбачає наявність грошових коштів для виплати компенсації невикористаних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, які були звільнені до 2020 року. Згідно довідки (додаток) № 0534 від 17.05.2021 року, кількість невикористаних мною діб соціальної (додаткової) відпустки як «Учаснику бойових дій» за період військової служби з 14.01.2015 року по 31.05.2017 року, а також з 22.11.2018- року по 18.10.2019 року, становить - 70 (сімдесят) календарних днів.

У зв`язку з чим, вважає, що його права були порушені та він вимушений звернутися до суду за їх захистом.

Просить суд:

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) грошової компенсації за відпустки як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2019 рік (включно), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 18 жовтня 2019 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік (включно), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 18 жовтня 2019 року.

18 червня 2021 року від відповідача військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України через канцелярію суду надійшов відзив згідно з яким відповідач не визнає позовні вимоги та вказує наступне.

Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 НГ України з 14.01.20215 року по 31.05.2017 року та з 22.11.2108 року по 18.10.2019 року.

В матеріалах справи відсутня інформація про надання позивачем рапорту про надання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. Крим того, позивач за весь період служби у військовій частині НОМЕР_1 жодного разу не скористався правом на додаткову щорічну відпустку як учаснику бойових дій.

Отже, дані позовні вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати їй грошової компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки не підтверджуються належними і допустимими доказами, не можуть бути прийняті до уваги судом і не підлягають задоволенню.

На цих підставах в позові просить відмовити.

23 червня 2021 року позивач надав через канцелярію суду відповідь на відзив в якої наполягав на своїх позовних вимогах.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 02 червня 2021 року було відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на 29 червня 2020 року.

29 червня 2021 року позивач та його представник не прибули в судове засідання. Були повідомлені належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи. Позивач надав заяву про розгляд справи в його відсутність.

29 червня 2021 року представник відповідачів не прибув в судове засідання. Був повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи.

Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, судом встановлено таке.

Позивачем є ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 який є громадянином України відповідно до паспорту серія НОМЕР_3 виданого Сімферопольським МУ ГУМВС України в Криму 14.04.1998 року. ІПН № НОМЕР_2 (а.с.16-19).

Відповідачем є військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України яка є юридичною особою .

Рішенням комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасником бойових дії працівників органів внутрішніх справ України від 11.06.2015 року № 10/І/Х/89 ОСОБА_1 надано статус учасника бойових дій (а.с.15).

Свідоцтво учасника бойових дій серія НОМЕР_4 ОСОБА_1 видане 11 січня 2019 року (а.с.19).

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 14.01.2015 року № 5 солдат ОСОБА_1 з 14.01.2015 року був включений до списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 31.05.2017 року № 109 старший солдат ОСОБА_1 з 31.05.2017 року був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 22.11.2018 року № 249 старший солдат ОСОБА_1 з 22.11.2018 року був включений до списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 18.10.2019 року № 214 старший солдат ОСОБА_1 з 18.10.2019 року був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

12.04.2021 року позивач звернувся із письмовою заявою до командира військової частини НОМЕР_1 НГ України, в якій просив надати грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за період з 2015 року (рік надання статусу «Учасника бойових дій») по 2019 рік включно (рік звільнення) (а.с.7-8).

Позивач отримав письмову відповідь від командира військової частини НОМЕР_1 НГ України № 40/57/32-1622 від 18.05.2021 року з додатками (довідка № 0534 від 17.05.2021 року та витяг з наказу № 214 від 18.10.2019 року), в якому йому було відмовлено у задоволені мого звернення, через те, що кошторис на відповідний рік у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України не передбачає наявність грошових коштів для виплати компенсації невикористаних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, які були звільнені до 2020 року. Згідно довідки (додаток) № 0534 від 17.05.2021 року, кількість невикористаних мною діб соціальної (додаткової) відпустки як «Учаснику бойових дій» за період військової служби з 14.01.2015 року по 31.05.2017 року, а також з 22.11.2018- року по 18.10.2019 року, становить - 70 (сімдесят) календарних днів (а.с.9-10).

Позивачем надана довідка про суми грошового забезпечення за 2017 рік та 2019 рік (а.с.11).

Згідно з довідкою б/д та б/н військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 кількість невикористаних діб додаткової відпустки за період з 14.01.2015 року по 31.05.2017 року та з 22.11.2018 року по 18.10.2019 року становить 70 календарних днів.

Вказані фактичні обставини сторонами за заперечуються.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає таке.

Щодо суті позовних вимог.

Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що позивач є учасником бойових дій, за час служби у військовій частині НОМЕР_1 НГ України позивачу не надавалась додаткова оплачувана відпустка та під час звільнення з військової служби не була виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Конституцією України, ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі Закон 2011) ,ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-XII (далі Закон 3551), ЗУ «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі Закон 504), ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі Закон 3543), Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 року.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизну та регулює відносини у цій галузі, є Закон України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закону № 2011), Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»

Щодо вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за додаткові відпустки та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки, суд зазначає наступне.

Судом встановлено що рішенням комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасником бойових дії працівників органів внутрішніх справ України від 11.06.2015 року № 10/І/Х/89 ОСОБА_1 надано статус учасника бойових дій.

Відповідно до ч. 8 ст. 10-1 Закону № 2011 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки».

Пунктом 12 ст. 12 Закону 3551 передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Згідно п. 17 та 18 ст. 10-1 Закону №2011, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

В силу вимог п.19 ст. 10-1 Закону №2011, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543 «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932 «Про оборону України» (далі - Закони № 3543 та № 1932, відповідно).

За визначенням ст. 1 Закону № 3543 особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932 визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім цього, в ст. 1 Закону № 3543 надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

З аналізу наведених нормативно-правових актів вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі, додаткової соціальної відпуски. Однак, вказаним Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Отже, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків, зокрема, щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій в 2015 2019 роках.

Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 року по 2019 рік.

Судом критично оцінюються і не можуть бути сприйняті доводи відповідача, викладені у його відзиві на позовну заяву про те, що з урахуванням дії в Україні особливого періоду та призупинення відповідних прав військовослужбовців щодо додаткових відпусток, позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за не отримані додаткові відпустки.

З огляду на те, що відповідач не довів правомірність своєї бездіяльності, а позивач навів законні й обґрунтовані підстави для нарахування та виплати йому грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, - то позовні вимоги в цій частині слід задовольнити.

Відповідно до п. 6 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 року розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою.

Вказана правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі № 620/4218/18-а та постанови Великої палати Верховного Суду від 21.08.2019 року по тієї ж справі, висновки якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 КАС України).

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші протии Україн від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з нормами частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації за невикористані позивачем додаткові відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18.10.2019 року, підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що позивач звільнений від сплати судового збору, а тому підстави для його розподілу відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 241-246, 255, 295-297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) грошової компенсації за відпустки як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2019 рік (включно), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 18 жовтня 2019 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік (включно), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 18 жовтня 2019 року.

Рішення прийняте в нардчій кімнаті та підписано суддею головуючим 29 червня 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.В. Хохленков