Справа № 160/3911/21
Суддя: Сидоренко Дмитро Володимирович
Дата ухвалення: 2021-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

15 червня 2021 року Справа №160/3911/21

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіСидоренко Д.В.
за участі секретаря судового засіданняШевченко І.Є.
за участі:
представника позивача представника відповідача Крісак М.В. Колодки Б.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

16.03.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області, в якому позивач просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області № від 04.06.2019 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість в розмірі 258102,00 грн. (172068,00 грн. - за податковим зобов`язанням, 86034,00 грн. - за штрафними санкціями) в повному обсязі.

Ухвалою суду від 22.03.2021 року відкрито провадження у адміністративній справі за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання. Також, цією ухвалою суду було витребувано у відповідача відомості щодо результатів адміністративного оскарження Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області № від 04.06.2019 року, з наданням доказів їх отримання позивачем.

21.04.2021 року відповідач подав до суду письмове клопотання про залишення позову без розгляду та закриття провадження у справі, через пропуск строку звернення до суду.

14.05.2021 року від представника позивача надійшла заява про поновлення строку звернення до суду, яке обґрунтоване тим, що позивач не був обізнаний про дату закінчення процедури адміністративного оскарження з незалежних від нього причин, оскільки поштова кореспонденція ним отримується регулярно, і причини недотримання саме рекомендованого листа №124 з рішенням ДФС України від 20.08.2019р. №39960/6/99-99-11-05-01-25 залишаються нез`ясованими. Також у клопотанні позивач зазначає, що в електронному кабінеті платника податків була відсутня інформація про результати розгляду його скарги та в інтегрованій картці платника податку з податку на додану вартість не було відображено факту узгодження грошових зобов`язань.

Розглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність залишення позовної заяви без розгляду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За приписами ч.2 ст.122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 ст.122 КАС України встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків.

Відносини у сфері оподаткування, права та обов`язки платників податків і зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження та обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Спеціальною нормою, яка встановлює порядок оскарження рішень контролюючих органів, є стаття 56 ПК України. З її змісту вбачається, що у платника податків є право розсуду в обранні адміністративного та/або судового порядку оскарження такого рішення після його отримання. Обрання платником податків в першу чергу адміністративного порядку оскарження рішення не виключає можливості надалі звернутися до суду з відповідним позовом, що визнається досудовим порядком вирішення спору. Водночас якщо після отримання рішення контролюючого органу платник податків звертається до суду з позовом, його право на адміністративне оскарження такого рішення втрачається.

Пунктом 56.18 статті 56 ПК України визначено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

Відповідно до пункту 56.19 статті 56 ПК України у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Згідно з висновками Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 26.11.2020 у справі № 500/2486/19, пункт 56.19 статті 56 ПК України прямо встановлює строк для звернення до суду у разі застосування платником податку досудового порядку оскарження податкового повідомлення-рішення чи іншого рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання, і цей строк становить один місяць від наступного дня після закінчення процедури адміністративного оскарження.

Пунктом 56.17 статті 56 ПК України передбачено, що процедура адміністративного оскарження закінчується:

- днем, наступним за останнім днем строку, передбаченого для подання скарги на податкове повідомлення-рішення або будь-яке інше рішення відповідного контролюючого органу у разі, коли така скарга не була подана у строк, передбачений абзацом першим пункту 56.3 цієї статті (пп. 56.17.1.);

- днем отримання платником податків рішення відповідного контролюючого органу про повне задоволення скарги (пп.56.17.2.);

- днем отримання платником податків рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику (пп.56.17.3.);

- днем отримання платником податків рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику (пп.56.17.3-1.);

- днем звернення платника податків до контролюючого органу із заявою про розстрочення, відстрочення грошових зобов`язань, що оскаржувались (пп.56.17.5.).

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї матеріалів, позивачем оскаржено в адміністративному порядку спірне податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області № від 04.06.2019 року і Рішенням про результати розгляду скарги від 20.08.2019р. №39960/6/99-99-11-05-01-25 податкове повідомлення-рішення № від 04.06.2019 року залишене без змін, а скарга ФОП ОСОБА_1 без задоволення.

Пунктом 45.1 ст.45 ПК України визначено, що платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.

Податковою адресою фізичної особи підприємця ОСОБА_1 є адреса - АДРЕСА_1 , яка зазначалася у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, як місце проживання фізичної особи підприємця.

Відомостей відносно визначення іншої податкової адреси з повідомленням про це контролюючого органу, позивачем не надано.

Як вбачається з Рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (штрихкодовий ідентифікатор 124), Рішення про результати розгляду скарги від 20.08.2019р. №39960/6/99-99-11-05-01-25 направлене 20.08.2019р. за адресою - АДРЕСА_2 , та 20.09.2019р. повернуто з причини «За закінченням терміну зберігання».

Аналогічні відомості також викладені в листі ДПС України від 26.04.2021р. №9361/6/99-00-06-02-02-06.

Порядок листування платників податків та контролюючих органів врегульовано положеннями ст.42 ПК України, згідно п.42.2 якої документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Абзацом 2 п.42.5 ст.42 ПК України визначено, що у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Враховуючи те, що Рішенням про результати розгляду скарги від 20.08.2019р. №39960/6/99-99-11-05-01-25 надіслано за податковою адресою позивача рекомендованим листом з повідомленням про вручення і повернуто без вручення, вказане Рішення вважається врученим позивачу 20.09.2019р., а відповідно зазначена дата і є днем закінчення процедури адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення № від 04.06.2019 року.

Отже, позивачем пропущено місячний строк для звернення до суду з даним позовом, оскільки позовну заяву подано до суду лише 16.03.2021 року.

Відповідно до ч.1 ст.121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» констатував, що якщо ординарний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, то таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

Чинне законодавство України, встановленими строками, обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлено досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17рп/2011 визнано, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційний прав на судовий захист і доступ до правосуддя.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Аналіз практики Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, останній виходить з наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення з адміністративним позовом до суду є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожні справі; будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 4) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб; 5) недотримання строків було зумовлено діями (бездіяльністю) суду попередньої інстанції (несвоєчасне вручення судового рішення або не вручення судового рішення тощо); 6) відновлення строку необхідно для виправлення фундаментальних недоліків або помилок правосуддя.

Суд зазначає, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути такі обставини, які об`єктивно є непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтвердженні належними доказами.

Неотримання поштової кореспонденції було зумовлене не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою позивача щодо отримання кореспонденції. Сам лише факт неотримання позивачем поштової кореспонденції, яку контролюючий орган з додержанням вимог податкового законодавства надсилав за податковою адресою позивача та яка поверталася у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною для пропуску строку звернення до суду.

Також, обставини відсутності в електронному кабінеті платника податків інформація про результати розгляду його скарги та в інтегрованій картці факту узгодження грошових зобов`язань за спірним рішенням, не можуть розглядатися як об`єктивні причини, внаслідок відсутності доказів здійснення листування позивача з контролюючим органом засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронні довірчі послуги" в порядку визначеному п.42.4 ст.42 ПК України.

Згідно із ч.ч.3, 4 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Пунктом 8 ч.1 ст.240 КАС України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Враховуючи, що позивачем хоча і подано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду, суд вважає причини зазначені у заяві неповажними та такими, що суперечать матеріалам справи та приписам ч.2 ст.122 КАС України, тому суд не знаходить підстав для поновлення пропущеного позивачем строку звернення до суду.

За таких обставин, у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду, адміністративний позов підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись статтями 121-123, 240 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду - відмовити.

Позовну заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст ухвали складений 29.06.2021 року.

Суддя Д.В. Сидоренко