Справа № 560/4552/20
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2021-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 560/4552/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції -Тарновецький І.І.

Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.

29 червня 2021 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Боровицького О. А. Матохнюка Д.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачеві середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 20.07.2018 по 24.07.2020;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачеві середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до дня фактичного розрахунку, а саме за період з 20.07.2018 по 24.07.2020.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 04 грудня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 20.07.2018 по 24.07.2020.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за період з 20.07.2018 по 24.07.2020.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач посилаючись на норми матеріального та процесуального права оскаржив його в апеляційному порядку з вимогою скасувати рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 04 грудня 2021 року та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Обґрунтування апеляційної скарги представник відповідача мотивує тим, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби. Зазначає, що на військовослужбовців не поширюються норми КЗпП України стосовно порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Стверджує, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження заробітної плати. Вказав, що судом не досліджено те, що сума грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, була присуджена судом, а звільнення з військової служби відбулось без будь-яких зауважень з боку позивача, спорів щодо сум, тому вимога позивача про виплату середнього заробітку є необґрунтованою.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 01.04.2020 в адміністративній справі № 560/419/20 позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у виплаті грошової компенсації за не використані додаткові відпустки як учаснику бойових дій. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 - 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 20.07.2018. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 - 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 20.07.2018.

24.07.2020 грошові кошти компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2018 рік у сумі 27 783,27 грн були перераховані позивачеві.

24.07.2020 позивач звернувся до відповідача щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Листом № 636/1540 від 06.08.2020 відповідач відмовив у нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку, вказавши, що в чинному законодавстві немає визначення поняття середнього грошового забезпечення, що в свою чергу призводить до неправильного розуміння вимоги позивача, а поняття середній заробіток не поширюється на військовослужбовців, оскільки згідно із наказом Міністерства Оборони України № 260 Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам" (далі - Наказ №260) військовослужбовці отримують грошове забезпечення. У ч.3 ст.242 Указу Президента України "Про Положення про проходження громадянами України військової служби" зазначається, що військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Тобто, виключення позивача із списків військової частини НОМЕР_1 було здійснено за його згодою, з роз`ясненням, що не всі виплати будуть проведені до моменту його звільнення і виключення із списків військової частини, що в свою чергу означає, що вимоги законодавства не були порушені. Також, згідно з Наказом №260 військовослужбовцям, які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Виходячи з того, що дана норма являється диспозитивною, тобто надає право вибору військовослужбовцю, від позивача мав надійти рапорт, чого зроблено не було. На підставі вищезазначеного, вимога ОСОБА_1 немає законних підстав для її задоволення.

Вважаючи бездіяльність військової частини НОМЕР_1 протиправно щодо несвоєчасної виплати при звільненні зі служби компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.07.2018 по 24.07.2020.

Вирішуючи справу та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати на підставі статті 117 КЗпП України.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Із аналізу норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини, вбачається, що Порядок проходження служби позивача, його звільнення, а також грошове забезпечення регулюється спеціальним законодавством.

Разом із тим, ці нормативно-правові акти не встановлюють порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

За цих обставин судова колегія вважає правильними висновки суду першої інстанції про наявність підстав для застосування у спірних правовідносинах норм трудового законодавства.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, скільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби органів внутрішніх справ.

Водночас, колегія суддів враховує, що закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, Верховним Судом у постановах від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 16 липня 2020 року у справі № 812/1259/17, від 16 липня 2020 року у справі № 825/1540/17, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 808/610/18.

Аналіз наведених правових норм та висновків Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, таких як заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, індексація грошового забезпечення тощо, працівник має право на відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України.

Приписами ст.117 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні.

Тобто, роботодавець повинен провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, не залежно від обставин, з яких такі суми не були виплачені останньому, а тому доводи апелянта про те, що між учасниками спірних правовідносин не існувало спору щодо розміру належних позивачу до виплати сум при звільненні не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на їх безпідставність.

В цій справі суди попередніх інстанцій встановили, що остаточний розрахунок з позивачем проведено лише 24 липня 2020 року.

Вказана обставина сторонами не заперечувалась.

Отже, суд першої інстанції встановив, що остаточний розрахунок з позивачем при звільненні було здійснено відповідачем з порушенням строків, встановлених ст. 116 КЗпП України, а тому суд першої інсатнції вважає правильним висновок суду про наявність правових підстав, визначених ст.117 КЗпП України, для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку.

Судом першої інстанції вказано, що ухвалі суду від 21.08.2020 строк, відповідач не надав до суду довідку із детальним розрахунком грошового забезпечення ОСОБА_1 за два останніх місяця роботи перед звільненням (із зазначенням кількості робочих та відпрацьованих днів у кожному місяці); 2) довідку (із розрахунком) про середньоденний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 ; 3) письмову інформацію про дату звільнення ОСОБА_1 та дати всіх виплат, проведених позивачу при звільненні або після звільнення з їх розшифровкою (сума, підстава, інше), та докази цього; 4) довідку із письмовою інформацією про те, чи працював ОСОБА_1 в день звільнення (у разі, якщо позивач у цей день не працював - надати докази цього).

При цьому, у поданому до суду відзиві зазначив, що військова частина НОМЕР_1 вжила всіх заходів, для того щоб надати до суду витребувані докази по справі, а саме передано до Одеського обласного військового комісаріату лист № 53423 (04986) лист за № 636/1759 від 01.09.2020 та відправлено лист фельтєгерським зв`язком до Військової частини НОМЕР_2 (м.Очаків) за №636/1760 від 01.09.2020.

Окрім цього, судом апеляційної інстанції ухвалою від 02 червня 2021 року було потворно витребувано довідку із детальним розрахунком грошового забезпечення ОСОБА_1 за два останніх місяця роботи перед звільненням (із зазначенням кількості робочих та відпрацьованих днів у кожному місяці); довідку (із розрахунком) про середньоденний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 ; письмову інформацію про дату звільнення ОСОБА_1 та дати всіх виплат, проведених позивачу при звільненні або після звільнення з їх розшифровкою (сума, підстава, інше), та докази цього; довідку із письмовою інформацією про те, чи працював ОСОБА_1 в день звільнення (у разі, якщо позивач у цей день не працював - надати докази цього).

На виконання ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2021 року військова частина НОМЕР_1 повідомила, що не має можливості надати довідку із детальним розрахунком грошового забезпечення ОСОБА_1 за два останніх місяця роботи перед звільненням та довідку про середньоденний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , оскільки була на фінансовому забезпечення у інших військових частинах.

Із врахуванням наведеного, як в суду першої інстанції так і у суду апеляційної інстанції відсутні можливості визначити розмір середнього грошового забезпечення за час затримки виплати позивачеві при звільненні зі служби компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 .

Таким чином, з врахуванням положень ч.4 ст.159 КАС України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачеві середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Боровицький О. А. Матохнюк Д.Б.