Справа № 420/5613/21
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2021-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5613/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 26.02.2021 року №324493 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_1

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить:

визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 26.02.2021 року №324493 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що позивачу 25.01.2010 року їй видано посвідку на постійне проживання. Як зазначає позивач, в листопаді 2019 року позивач звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про обмін посвідки у зв`язку з досягненням 25 - річного віку. Проте, отримала відповідь про відсутність підстав для обміну посвідки, оскільки батько позивача на момент звернення із заявою про отримання дозволу на імміграцію (05.08.2002) перебував у шлюбі із громадянкою України лише 2 місяці, він отримав дозвіл на імміграцію в Україну та був документований посвідкою на постійне проживання всупереч вимогам ст. 4 Закону України «Про імміграцію», у зв`язку з чим дозвіл на імміграцію в Україну позивача підлягає скасуванню. Про прийняте рішення позивача буде повідомлено. В квітні 2021 року позивач отримала лист від Головного управління ДМС в Одеській області, яким повідомлено, що рішенням від 26.02.2021 року №324493 позивачу скасовано дозвіл на імміграцію в Україні на підставі п. 1 ч.1 ст. 12 ЗУ «Про імміграцію», у зв`язку з чим посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 2.01.2010 року підлягає вилученню.

Позивач вважає рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 26.02.2021 року №324493 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки подані нею відомості для отримання дозволу на імміграцію були достовірними, а відповідачем порушено процедуру при прийнятті оскаржуваного рішення, а саме не запрошено позивача для надання пояснень, не направлено подання.

Разом з тим, позивач зазначає, що при наданні дозволу на імміграцію в Україні та оформленні посвідки на постійне проживання в Україні проводилась необхідна перевірка поданих документів та з`ясовував у межах своєї компетенції питання щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, проте таких підстав не було виявлено.

Не погоджуючись з прийняти відповідачем рішенням, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідачем надано до суду відзив на адміністративний позов згідно з яким останній зазначив, що не визнає даний адміністративний позов. Представник відповідача зазначає, що дозвіл на імміграцію отримано позивачем на підставі завідомо неправдивих відомостей, у зв`язку з чим прийнято оскаржуване рішення про його скасування.

Також представник відповідача зазначив, що ГУ ДМС України в Одеській області не є правонаступником Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, не несе відповідальності за прийнятим ним рішенням, не може здійснити обмін посвідки, якщо дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцям або особою без громадянства інформацію.

Ухвалою суду від 27.04.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді справи, суд встановив наступні факти та обставини.

Відділом у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в Одеській області ОСОБА_1 надано дозвіл на імміграцію в України від 18.01.2010 року №324493 на підставі п.6 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про імміграцію».

Вказаний дозвіл позивачу видано відповідно до висновку СГІРФО Комінтернівського РВ ГУМВС України в Одеській області у зв`язку з тим, що у заявниці батько має дозвіл на імміграцію в Україну з 2004 року, то вона має право на отримання дозволу на імміграцію в Україну згідно Закону України «Про імміграцію», та документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 .

У серпні 2018 року позивач звернулась до Лиманського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку із досягненням 25-річного віку.

Співробітники Лиманського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області не надали відповідь на заяву позивача, та в усній формі зазначали, що їй необхідно звернутись до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області.

27.11.2019 ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про здійснення обміну посвідки на постійне проживання у зв`язку із досягненням 25-річного віку.

Головне управління ДМС України в Одеській області листом повідомило позивача про те, що її дозвіл на імміграцію в Україну підлягає скасуванню, у зв`язку із порушенням батьком позивачки вимог ст. 4 Закону України " Про імміграцію", про що їй буде повідомлено додатково.

Не погоджуючись із зазначеним, ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду із позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 по справі № 420/1841/20 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено, а саме:

визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі територіального підрозділу - Лиманського районного відділу Головного управління ДМС України в Одеській області, яка полягає в нездійсненні обміну посвідки на постійне проживання на території України ОСОБА_1 у зв`язку із досягненням 25-річного віку за її заявою від 27.11.2019;

зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі територіального підрозділу - Лиманського районного відділу Головного управління ДМС України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 про обмін посвідки на постійне проживання на території України у зв`язку із досягненням 25-річного віку та здійснити обмін посвідки за заявою ОСОБА_1 від 27.11.2019;

стягнуто з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок гривень) 80 копійок.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.04.2021 року апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задоволено частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 по справі №420/1841/20 змінено. Викладено абзац 3 резолютивної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 по справі №420/1841/20 у наступній редакції:

"Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі територіального підрозділу - Лиманського районного відділу Головного управління ДМС України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 про обмін посвідки на постійне проживання на території України у зв`язку із досягненням 25-річного віку "

В решті рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 по справі №420/1841/20 залишено без змін.

На підставі висновку ГУ ДМСУ в Одеській області щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянки Грузії ОСОБА_1 від 26.02.2021 року, прийнято рішення від 26.02.2021 року №324493, яким скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 18.01.2010 року на підставі п. 1 ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію». Також скасовано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 видана 25.01.2010 року.

Як вбачається з висновку щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянки Грузії ОСОБА_1 , перевіркою матеріалів справи було виявлено, що громадянка Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дозвіл на імміграцію в Україну отримала 18.01.2010 підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як неповнолітня дитина іммігранта - особи без громадянства ОСОБА_2 та була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 виданою 5.01.2010.

Головним управлінням було здійснено перевірку матеріалів справи про документування посвідкою на постійне проживання особи без громадянства ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за результатами перевірки матеріалів справи Наказом ДМС від 22.01.2021 №5, на підставі висновку Головного управління від 27.11.2020, визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 29.10.2002 та, отриману на її підставі у порядку обмін, серії НОМЕР_4 від 09.04.2010 у відповідності підпункту 8 пункту 72, абзацу третього пункту 73 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання нечинною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою 25.04.2018 №321.

Таким чином, у висновку встановлено, що дозвіл на імміграцію в Україну надано громадянці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі документів, що втратили чинність.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено. Що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина друга статті 2 КАС України зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні (п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про імміграцію» особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

За правилами ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Приписами ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III (далі - Закон № 2402-III) визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

За приписами пунктів 21-25 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Рішення ДМС, територіальних органів і підрозділів, інших органів виконавчої влади, які в межах своєї компетенції зобов`язані забезпечувати провадження у справах з питань імміграції, а також дії чи бездіяльність їх посадових та службових осіб можуть бути оскаржені відповідно до законодавства. У цьому разі провадження у справах з питань імміграції припиняється до прийняття відповідного рішення.

В силу вимог п. 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (далі - Порядок № 1983) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Пунктом 22 Порядку № 1983 визначено, що для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Відповідно до підпункту 1 п.1 ст.64 Порядку №321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Як встановлено судом, ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області надаючи дозвіл на імміграцію в Україну від 18.01.2010 року № 324493 встановило, що позивач має право на імміграцію та отримання посвідки на постійне проживання, у зв`язку з документальним підтвердженням підстав передбачених Законом України «Про імміграцію», а саме п.6 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону, як особа, що являється донькою іммігранта в Україну (батько - ОСОБА_2 , дозвіл на імміграцію ОД №10197/04 від 06.12.2004).

При цьому, за період з 2010 року до прийняття оскаржуваного рішення, не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію від 18.01.2010 року.

Судом встановлено, що спірне рішення ГУ ДМС України в Одеській області прийнято на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», яке мотивоване тим, що позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, а саме, що на момент отримання дозволу на імміграцію батьком позивача, він перебував у шлюбі з громадянкою України 2 місяці, внаслідок чого отримав дозвіл на імміграцію в Україну всупереч вимогам Закону України «Про імміграцію», та як наслідок наказом ДМС від 22.01.2021 №5, видані йому посвідки на постійне проживання в Україні у 2002 році та у 2010 році визнані недійсними та такими, що підлягають вилученню.

Натомість, зважаючи на те, що підстави зазначені відповідачем стосуються батька позивача, а не позивача, та враховуючи те, що на час звернення позивачем з заявою про надання дозволу на імміграцію вказана інформація уповноваженому органу була відома, під час розгляду справи відповідач не підтвердив підставу надання позивачем неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, як і не пояснив в чому полягає недостовірність поданих позивачем документів для отримання дозволу на постійне проживання в Україні, як це передбачає п.1 ч.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію".

Крім цього, суд зауважує, що позивач при отриманні дозволу на імміграцію надала всі документи, передбачені законом, не приховувала дані щодо сімейного стану, та просила надати дозвіл на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки є донькою іммігранта в Україну, якому видано посвідку на постійне проживання.

Суд зазначає, що за змістом частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію" органи ДМС не зобов`язані, а мають право скасовувати наданий дозвіл на імміграцію при наявності тих чи інших обставин, які можуть бути розцінені як підстави для його скасування. У цьому питанні уповноважений орган наділений дискреційними повноваженнями, які передбачають право самостійного вибору варіанту поведінки чи прийняття рішення. Відповідно, це дозволяє уповноваженому органу об`єктивно оцінити обставини, які є підставою для можливого скасування дозволу, а також обставини, що настали після отримання особою дозволу на імміграцію, та прийняти пропорційне рішення з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів особи та цілей, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Необхідність пропорційного прийняття рішення обумовлена як законодавством України, так і практикою Європейського суду з прав людини. Згідно з практикою Європейського суду по правам людини дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання або обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка вирішення органу влади повинна бути чіткою та зрозумілою, як і можливі наслідки.

Європейський суд з прав людини також підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. (Рішення від 20.10.2011 року у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04).

Суд зазначає, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

У разі звернення особи із відповідною заявою уповноважений орган повинен розглянути вказану заяву та прийняти відповідне вмотивоване рішення.

Як вже зазначено вище, у рішенні від 26.02.2021 року про скасування дозволу на імміграцію відповідачем не надано доказів того, що позивачем порушено вимоги діючого законодавства України при отриманні дозволу на імміграцію.

Відтак, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, всупереч частини другої статті 77 КАС України не доведено належними та допустимими доказами факту свідомого зазначення позивачем неправдивих відомостей у його заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Суд звертає увагу, що навіть якщо в 2010 році позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на тимчасове проживання в Україні позивачу оформлено через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Тому суд дійшов до висновку, що оскаржуване рішення від 26.02.2021 року №324493 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Грузії ОСОБА_1 , прийнято відповідачем за відсутності установлених законом підстав та всупереч наданим повноваженням.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, надавши оцінку наявним доказам та поясненням в їх сукупності суд вважає що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при поданні позову сплачений судовий збір в розмірі 908,00 грн. за квитанцією від 19.04.2021 року.

Враховуючи викладене, та те що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, суд дійшов висновку про стягнення з Головного управління ДМС України в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 908,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 291, 295, КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 26.02.2021 року №324493 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_1 - задвольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 26.02.2021 року №324493 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_1 .

Стягнути з Головного управління ДМС України в Одеській області ща рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 908,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Відповідно до ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (, 65045, м.Одеса, вул.Преображенська,44).

Суддя П.П.Марин