Справа № 521/8705/21
Суддя: Бобуйок І. А.
Дата ухвалення: 2021-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа 521/8705/21
Провадження № 2-а/521/124/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Бобуйка І.А.,

секретаря судового засідання - Кушнірука І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі справу адміністративної юрисдикції за адміністративним позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради (адреса місце знаходження: м. Одеса, вул. Черняховського, буд. 6), заступника начальника управління - начальника управління інспекційного відділу №1 Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради Єфремова Вячеслава Юрійовича (адреса роботи: м. Одеса, вул. Черняховського, буд.6) про скасування постанови №138/20 від 19 березня 2020 року про притягнення до адміністративної відповідальності передбаченої ч. 8 ст. 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення України, -

ВСТАНОВИВ:

14.06.2021 року позивачка звернулась до суду з позовом до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, заступника начальника управління - начальника управління інспекційного відділу №1 Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради Єфремова Вячеслава про скасування постанови №138/20 від 19 березня 2020 року, у якому просила суд: скасувати постанову заступника начальника управління - начальника інспекційного відділу №1 Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Єфремова В.Ю № 138/20 від 19.03.2020 року по справі про адміністративне правопорушення у сфері містобудівної діяльності, згідно з якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 8 ст.96 КУпАП та накладено штраф в розмірі 5950 гривень, а провадження по адміністративній справі щодо притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 8 ст.96 КУпАП з накладанням адміністративного стягнення в розмірі 5950 гривень, закрити, посилаючись на наступне.

Згідно позовної заяви, постановою заступника начальника управління - начальника інспекційного відділу №1, Єфремова В.Ю. №138/20 від 19.03.2020 року Управління державного архітектурно- будівельного контролю Одеської міської ради - ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 8 ст. 96 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності з накладанням адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5 950,00 грн.

З вказаною постановою позивачка, ОСОБА_1 не згодна, вважає її безпідставною, протизаконною та такою, що порушує її особисті інтереси та охоронювані Конституцією України права, а тому звернулась до суду з відповідним адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 15.06.2021 було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи по суті, оскільки суд визнав можливим поновити позивачці строк для звернення до суду з адміністративним позовом.

Представник позивачки - ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив слухати справу без його особистої участі, позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце слухання справи належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзиву на позовну заяву не надали.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Законами України «Про регулювання містобудівної діяльності» №3038-VI від 17.02.2011 року, «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» № 208/94-ВР від 14.10.1994 року, Порядком здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 553 від 23.05.2011 року та Положенням про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 09.07.2014 року № 294 .

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.11.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-5108 у спадковій справі №571/2004, що видане державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Різою Н.В. - належить 1/2 частина житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «А», загальною площею 50,8 кв.м. та надвірних споруд під літ.: «В, Г» - сараї, «И» - вбиральня, 2,3 - огорожа, розташованих на земельній ділянці, площею 886 кв.м. Право власності зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 09.12.2004 р., номер запису: 4728 в книзі: 141 доп. -146, відповідно витягу №5774178 від 09.12.2004 р.

Вказане Свідоцтво позивач отримала після смерті матері - ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Матір`ю позивачки у 1980 році було здійснено реконструкцію житлового будинку, що побудований у 1929 року, та збільшено житлову площу. На момент отримання позивачкою Свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.11.2004 року, фактична загальна площа житлового будинку складала 134,7 кв.м. Мати позивачки за життя не отримала документів на реконструйоване житло, тому як законодавство не вимагало обов`язковості вчинення вказаних дій, тому ОСОБА_1 отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом від 09.11.2004 року зі старими вимірами, проведеними до реконструкції 1980 року.

Згідно технічного паспорту від 09.09.2004 року, виданого КП «ОМБТІ та РОН» за інвентарним №3603, реєстровий номер кн. 21-51-1308, під літ. «А» зазначено «житлове, площею 134,7 кв.м» з усіма комунікаціями, необхідними для експлуатації житла.

Отже, судом встановлено, що на момент смерті матері позивачки, а саме - ІНФОРМАЦІЯ_1 , житловий будинок вже існував дуже тривалий час та був забезпечений усіма комунікаціями (електропостачання, водопостачання, газопостачання та каналізація), а саме не офіційно був введений в експлуатацію та перебував в користуванні мешканців будинку.

Наприкінці лютого 2020 року, ОСОБА_1 отримала лист, у якому містилася інформація щодо пред`явлення правовстановлюючих документів на домоволодіння в Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради. ОСОБА_1 разом із співвласницею будинку, ОСОБА_4 з`явилися до Управління із повним пакетом документів, обстежень та повідомлень після зазначеного візиту за адресою позивача не відбувалося та не надходило.

Згодом, 19.03.2020 року постановою заступника начальника управління - начальника інспекційного відділу №1, ОСОБА_5 №138/20 Управління державного архітектурно - будівельного контролю Одеської міської ради, ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 8 ст. 96 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності з накладанням адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5 950,00 грн. В постанові №138/20 від 19.03.2020 року зазначено, що підставою для винесення вказаної постанови є результат проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання суб`єктами містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт, за яким в порушення вимог ч. 8 ст. 39 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» та п. 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №461 від 13.04.2011 року, експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється, а саме відповідачем було зазначено: ОСОБА_1 експлуатує реконструйовану частину житлового будинку, зазначеного у технічному паспорті під літ «А» та прибудови «а1», «а2» та збільшено приміщення 1-4 на 6,2 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , не прийнятого до експлуатації. Також, постановою зазначено, що площа будинку після реконструкції склала 134,7 кв.м, а до реконструкції була - 67,9 кв.м.

Судом встановлено, що про існування вказаного документу позивачка дізналася після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження 31.05.2021 р. у Першому Малиновському ВДВС у м. Одесі, чому передував арешт карткового рахунку ОСОБА_1 . При ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження ВП №63551412 з примусового виконання постанови №138/20 від 19.03.2020 р., позивача було повідомлено, що на підставі ст. 308 КУпАП, враховуючи факт перебування вказаної постанови на виконанні в органах ДВС, з неї повинно бути стягнуто подвійну суму штрафу у розмірі 11 900,00 грн.

Судом встановлено, що ні припису, ні постанови ОСОБА_1 не отримувала, про що свідчить відсутність її підпису на повідомленні, постанова була винесена у її відсутність, що суперечить вимогам ст. 277-2 КУпАП, де зазначено, що повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи, в якій зазначаються дата і місце розгляду справи.

Пунктом 3 частини 1 статтею 278 КУпАП, передбачено, що орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення з`ясовує чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду, що узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 20.05.2020року у справі № П/811/1657/16.

Суд звертає увагу відповідачів, що наведене свідчить про допущення грубого порушення порядку розгляді справи про адміністративне правопорушення, в результаті чого її було позбавлено права на захист, передбачений ст. 268 КУпАП.

Судом встановлено, з моменту прийняття спадщини, ОСОБА_1 жодних будівельних робіт не проводила. Маючи намір отримати правовстановлюючі документи на земельну ділянку, ОСОБА_1 з 2004 року замовила та отримала чотири технічних паспорти від 09.09.2004 р., від 22.05.2008 р., від 11.01.2010 р., від 25.10.2019 р., на зазначене домоволодіння з надвірними спорудами. Усі технічні паспорти, пред`явлені нею в Управління ДАБК ОМР, містять різні проміри площі та дати забудови окремих споруд, проте, схеми розташування будівель та споруд у всіх трьох паспортах тотожні, навіть проміри земельної ділянки та виміри площі складових житлової будівлі у паспорті від 25.10.2019 р. незначно зменшились.

Суд звертає увагу позивача, що приведення відповідачем технічних паспортів як належних та допустимих доказів на обґрунтування притягнення позивача до адміністративної відповідальності - невірним. Інших доказів, зокрема експертного висновку щодо визначення часу забудови спірних приміщень, на підтвердження здійснення самочинного будівництва особисто ОСОБА_1 після набуття законних прав на спадкове майно, суду відповідачем не представлено. Тобто, відповідачем не доведено, а в матеріалах відсутні докази наявності у діях чи бездіяльності ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 8 ст. 96 КУпАП.

Відповідно до ст. 41 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», перевірка може проводитися тільки під час підготовчих та будівельних робіт до набуття об`єктом будівництва статуту нерухомого майна в установленому порядку.

За змістом ст. 376 ЦК України, після спорудження самочинно збудованого приміщення, оформлення документів про прийняття до експлуатації є правом, а не обов`язком забудовника. Вказане підтверджується й тим, що забудовник має право на визнання права власності на таке приміщення в судовому порядку, а власник земельної ділянки на подання позову про приведення земельної ділянки до первісного стану. Так, оформлення документів по прийняттю до експлуатації є одним із фактів складного юридичного складу по набуттю у власність новоствореного майна, оскільки до прийняття до експлуатації самочинно збудоване приміщення вважається сукупністю будівельних матеріалів і становить самостійний об`єкт нерухомості. Іншими словами, зобов`язання оформлення документів по суті є примушуванням до набуття права власності, що є неприпустимим та може свідчити про неправомірне втручання держави у сферу приватних інтересів.

Судом встановлено, що на момент отримання ОСОБА_1 . Свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.11.2004 року, реконструйований будинок вже існував та перебував в експлуатації, будучи побудований покійною матір`ю позивача у 1980 році.

У пункті 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип належного врядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, «inter alia», санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. Разом з тим, потреба виправити допущену в минулому помилку не повинна непропорційним чином утручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки держоргану має покладатися на нашу державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип належного врядування може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

З огляду на викладене принцип належного врядування передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість утручання держави в право на мирне володіння майном. Дотримання принципу належного врядування оцінюється одночасно з додержанням принципу пропорційності при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини».

Суд звертає увагу відповідача, що спірний житловий будинок було реконструйовано у 1980 році, тобто до 05.08.1992 року, а відповідно до 05.08.1992 року не була передбачена процедура введення будинків в експлуатацію при оформленні права власності та не потребується введення в експлуатацію будинків, збудованих до 05.08.1992 року при набутті права власності на такі об`єкти.

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, Господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації, згідно листа Державної архітектурно- будівельної інспекції України від 30.07.2012 №40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів».

У технічному паспорті від 09.09.2004 р. усі елементи реконструкції збільшення житлової площі вже були зазначені та тривалий час перебували в експлуатації, в даному документі зазначено житлову площу 134,7 кв.м. та рік її забудови 1929.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 10.10.2018 у справі №557/1209/16-ц, право власності на зведену нерухомість набувається в порядку, який існував на час її будівництва, а не виникає у зв`язку з державною реєстрацією. До 05.08.1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» від 05.08.92 №449, який втратила чинність.

Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані в період до 05.08.1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, згідно з ч. 1 та 2 ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Вищезазначені закони передбачають декілька альтернативних механізмів набуття права власності за спрощеною процедурою державної реєстрації таких прав на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05.08.1992, що і знайшло своє відображення в Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127.

Так, відповідно до положень пункту 41 Порядку для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються, зокрема: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадків надання відомостей про кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинки).

Отже, спірний об`єкт нерухомості, який збудований до 1990 року, повністю відповідає безпечній експлуатації, не порушує прав інших землекористувачів і побудований на власній приватизованій земельній ділянці, та земельній ділянці, яка знаходиться у відповідача у власності. Зазначені земельні ділянки мають відповідне цільове призначення - для ведення будівництва, тому, ці прибудови, площею 6,2 кв.м. до первинного будинку, що побудований 1929 року, не створюють небезпеки для оточуючих.

Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися згідно із законом, воно повинне мати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві. Якраз «необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законові загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, принцип пропорційності має на меті досягнення балансу між публічним інтересом та індивідуальним інтересом особи, а також між цілями та засобами їх досягнення.

Публічно-правовий характер діяльності Державної архітектурно-будівельної інспекції України спрямований на забезпечення принципу законності у сфері містобудування. Однак, досягатися він повинен не за рахунок порушення чи створення загрози порушення інших охоронюваних законом інтересів.

Склад адміністративного правопорушення - це передбачена нормами права сукупність об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких те чи інше діяння можна кваліфікувати як адміністративне правопорушення. Він містить: об`єкт; об`єктивну сторону; суб`єкт; суб`єктивну сторону.

Відповідно до п. 21 Порядку накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, затвердженого Постановою КМ України від 06 квітня 1995 року № 244, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю, до повноважень якої належить розгляд справ, під час розгляду справи зобов`язана з`ясувати, чи було вчинено правопорушення у сфері містобудівної діяльності, чи винний відповідний суб`єкт містобудування в його вчиненні, чи підлягає він притягненню до відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Однак, відповідач виніс постанову № 138/20 по справі про адміністративне правопорушення від 19.03.2020 року без врахування наведених вище обставин.

Хоча п. 1 статті Конвенції, зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 58 Рішення ЄСПЛ «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року.

Таким чином, з огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, вважаємо, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню, тому як в обґрунтування вчинених дій з боку відповідачів, відсутні докази наявності у будь-яких діях чи встановленої бездіяльності ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 8 ст. 96 КУпАП.

Частиною 7 ст. 376 ЦК України, передбачено застосування відповідальності тільки разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам та порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил.

Пункту 1 частиною 1 ст. 4 ЗУ «Про відповідальність за правопорушення сфері містобудівної діяльності» визначено, що порядок накладення штрафів з правопорушення у сфері містобудівної діяльності визначається Кабінетом Міністрі України, провадження у справі про правопорушення у сфер містобудівної діяльності не може бути розпочате, а розпочате провадження підлягає закриттю в разі відсутності події і складу правопорушення у сфері містобудівної діяльності.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, з врахуванням процесуальних особливостей адміністративного судочинства, доведення факту неправомірності дій позивача, покладається на відповідача. Представником відповідача не надано жодних доказів, які б спростовували встановлені судом обставини.

Суд акцентує увагу відповідача, що згідно ч. 4 ст. 159 КАС України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Отже, суд враховує, що відповідачем доказів, які б підтверджували факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 8 ст. 96 КУпАП, та відзиву на позовну заяву не надано, а можливість збирання нових доказів та подання відзиву після ухвалення постанови що оскаржується, вичерпана, приймаючи до уваги приписи ст. 77 КАС України, суд вважає, що відповідач визнав позов, а постанова по справі про адміністративне правопорушення підлягає скасуванню.

Ст. 20 КАС України вказано, що місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ч. 3 п. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Керуючись ст. 58 Конституції України, ст. 3 ЗУ "Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності", ст. 41 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. ст. 96, 251, 268, 278 КУпАП України, ст.ст. 20, 66, 71, 77, 78, 159, 286 КАС України, ст. 319, 321, 376, 391 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративним позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради (адреса місце знаходження: м. Одеса, вул. Черняховського, буд. 6), заступника начальника управління - начальника управління інспекційного відділу №1 Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради Єфремова Вячеслава Юрійовича (адреса роботи: м. Одеса, вул. Черняховського, буд.6) про скасування постанови №138/20 від 19 березня 2020 року про притягнення до адміністративної відповідальності передбаченої ч. 8 ст. 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення України - задовольнити.

Скасувати постанову заступника начальника управління - начальника інспекційного відділу №1 Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Єфремова В.Ю № 138/20 від 19.03.2020 року по справі про адміністративне правопорушення у сфері містобудівної діяльності, згідно з якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 8 ст.96 КУпАП та накладено штраф в розмірі 5950 гривень.

Провадження по адміністративній справі щодо притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 8 ст. 96 КУпАП з накладанням адміністративного стягнення в розмірі 5950 гривень - закрити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І.А. Бобуйок