Справа № 260/2003/21
Суддя: Калинич Я.М.
Дата ухвалення: 2021-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

29 червня 2021 року м. Ужгород№ 260/2003/21
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Калинич Я.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку письмового провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Орос Вікторію Вікторівну, звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, передбаченої ч. 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за період з 2016 року по 2020 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення ОСОБА_1 з військової служби;

- зобов`язання військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, передбаченої ч. 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за період з 2016 року по 2020 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення ОСОБА_1 з військової служби, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 повідомив, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України №51 від 27.02.2020 року звільнений з військової служби у зв`язку із закінченням контракту; відповідно до наказу з 27.02.2020 року виключений зі списків особового складу та знятий з усіх видів забезпечення. Зазначає, що в період з 08.08.2016 року по 25.01.2019 року перебував на посаді коменданта комендатури залізничної станції «Чоп» (з контролю за супроводженням спеціальних вантажів) 4 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_2 НГУ, а в період з 25.01.2019 року по 27.02.2020 року на посаді коменданта комендатури залізничної станції «Чоп» 4 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_2 НГУ. 15.03.2021 року позивач подав до відповідача заяву про нарахування та виплату йому грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Листом №50/02/33-541 від 08.04.2021 року відповідач повідомив позивача про відмову у виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку, передбачену ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Вважає таку бездіяльність відповідача протиправною.

Суд ухвалою від 26 травня 2021 року відкрив провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 та призначив таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Копію ухвали про відкриття провадження у справі надіслано учасникам справи, відповідачу запропоновано подати суду відзив на позовну заяву, в якому вказати про визнання/заперечення позовних вимог.

Відповідач позов не визнає, просить в задоволенні позовних вимог відмовити з мотивів їх безпідставності. Зазначає, що під час особливого періоду щорічні додаткові відпустки та деякі додаткові відпустки військовослужбовцям не надаються, їх використання за минулі роки після закінчення особливого періоду законодавством не передбачено. У зв`язку з цим додаткова відпустка, що не надавалася в особливий період не вважається такою, що не є використано. Крім того, зазначає, що відповідно до пункту 21 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статі, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів. Відповідача стверджує, що за час дії особливого періоду відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» право на відпустку передбачену частиною 4 статті 10-1 цього Закону у військовослужбовця не виникає, тому така відпустка компенсації не підлягає. Зауважує суду, що позивачу було виплачено грошову компенсацію як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2020 рік. Відповідач просив суд в задоволенні позову відмовити.

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.263 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій НОМЕР_4 Національної гвардії України. Відповідно до витягу з послужного списку в період з 08.08.2016 року по 25.01.2019 року займав посаду коменданта комендатури залізничної станції «Чоп» (з контролю за супроводженням спеціальних вантажів) 4 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_2 НГУ, а з 25.01.2019 року по 27.02.2020 року - коменданта комендатури на залізничній станції «Чоп» (з контролю за супроводженням спеціальних вантажів) 3 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_2 НГУ

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України №51 від 27.02.2020 року звільнений з військової служби у зв`язку із закінченням контракту; відповідно до наказу з 27.02.2020 року виключений зі списків особового складу та знятий з усіх видів забезпечення.

15 березня 2021 року позивач скерував заяву на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України про здійснення йому нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період 2016-2020 рік, передбаченої ч. 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Військова частина НОМЕР_2 НГУ скерувала позивачу лист №50/02/33-541 від 08.04.2021 року, зі змісту якого вбачається, що відповідач відмовив позивачу у нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період 2016-2020 рік, передбаченої ч. 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки позивачу було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

При оцінці фактичних обставин справи суд керується такими міркуваннями:

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII. Згідно з частиною першою статті 2 цього Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни регулює Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до частини четвертої статті 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Перелік місцевостей з особливими природними географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, військових посад, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також порядок надання та тривалість щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 затверджено переліки військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку: Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту - згідно з додатками 2 - 5.

Додаток 4 «Переліком військових посад Держприкордонслужби, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, які дають право на щорічну додаткову відпустку»» містить перелік військових посад Держприкордонслужби, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, які дають право на щорічну додаткову відпустку. Пунктами 4 та 5 цього Переліку передбачено, що інспектори прикордонної служби 1, 2, 3 категорії, інспектори прикордонної служби 2, 3 категорії - дозиметристи мають право на щорічну додаткову відпустку тривалістю 7 календарних днів. Таким чином, позивач, будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 НГУ, займаючи в 2016-2020 роках посади, передбачені Додатком 4 до Постанови №702, мав право на щорічну додаткову відпустку на підставі частини четвертої статті 10-1 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до частин 8, 14, 17-19 статті 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення. У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Разом з тим, на день прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем було проведено з позивачем повний розрахунок, зокрема, позивачу була виплачена грошоваї компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період проходження служби з 2016 по 2020 роки, передбачену Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» як учаснику бойових дій.

Відповідно до абз. 3 ч. 4 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Таким чином, законодавцем встановлено обмеження щодо використання додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим ч.4 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ та іншими законами, та надано військовослужбовцеві право вибору однієї з додаткових відпусток із збереженням грошового та матеріального забезпечення.

Згідно із абз. 3 п. 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Судом встановлено та не заперечується позивачем, що йому було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період проходження служби з 2016 по 2020 роки, передбачену Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» як учаснику бойових дій.

Тобто, позивачем, як військовослужбовцем вже використано право на отримання компенсації за одну з додаткових відпусток із збереженням грошового та матеріального забезпечення за 2016 по 2020 рік, а саме за додаткову відпустку як учаснику бойових дій.

Таким чином, законодавчо встановлені підстави для нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за виконання обов`язків, які пов`язані з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюються в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я за 2016 - 2020 роки - відсутні. А отже, у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Така позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі №520/7314/2020 та постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2021 у справі № 260/2542/20.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 19-20, 22, 25-26, 90, 139, 229, 241-246, 250, 251, 255, 295, пп. 15.5 п.15 розділу VII «Перехідні положення» КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністартивного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд.

СуддяЯ. М. Калинич