Справа № 640/16022/20
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2021-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2021 року м. Київ № 640/16022/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

Громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3

до Державної міграційної служби України

третя особа Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області

про визнати протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась Громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України № 221-20 від 15.06.2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 та її неповнолітнім дітям, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

- зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся зі заявою про визнання її та дітей біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У позовній заяві, зокрема, зазначено, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через релігійні причини та систематичне порушення прав людини і був змушений покинути країну походження, оскільки не може користуватися захистом цієї країни.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.07.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Представником Державної міграційної служби України подано до суду відзив на позовну заяву в якому зазначає, що територіальним органом ДМС, де розглядалася заява заявника, належним чином проаналізовано всі подані ним відомості про його особу та причини звернення за захистом, і на підставі закону прийнято правомірне рішення про відмову заявнику в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій вказує на необґрунтоване рішення відповідача, у зв`язку з чим просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, встановив наступне.

Громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 , маючи побоювання стати жертвою систематичного порушення прав людини в Російській Федерації, зазнаючи утиску через свою національну та релігійну приналежність (єврейка, сповідує іудаїзм) разом зі своєю матір`ю та двома неповнолітніми дітьми залишила країну свого походження та у пошуках притулку прибула в Україну, а у 2018 році звернулася із заявою про визнання її та її неповнолітніх дітей біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

09.07.2020 року Позивач отримала повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 195 від 19.06.2020 року про відмову у визнанні її та її неповнолітніх дітей біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України №221-20 від 15.06.2020 року.

Позивачу було відмовлено на підставі відсутності умов, передбачених п.1 чи 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вважаючи такий наказ відповідача необґрунтованими та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

У силу частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (частина восьма статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

За результатами вивчення документів з матеріалами особової справи, позивача, інформації отриманої від позивача та інформації по країні походження, встановлено наступне:

За результатами розгляду особової справи, яку судом витребувано ухвалою, що за № 2018KV0077 встановлено, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка Російської Федерації, уродженка міста Калінінград, за національністю єврейка, іудейка за релігійним переконанням, не заміжня, з середньою спеціальну освітою (в 1999 році закінчила Хабаровський педагогічний коледж).

Особи, які супроводжують заявницю: неповнолітні сини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та мати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (із встановленим діагнозом хвороби Альцгеймера).

Діти заявниці народжені поза шлюбом, батьки синів не допомагають та вона взагалі не знає, де вони знаходяться.

На території РФ заявниця декілька разів змінювала регіони проживання та місця роботи. Так з 1998 по 2005 роки проживала в місті Комсомольськ - на - Амурі, з 2005 по 2006 роки проживала в Краснодарському краї, станиця Лекрасовська, з 2006 по 2009 роки в Абхазії, село Гулрипш, з 2009 по 2016 роки в Республіці Карелія, поселення Надвоїце, з 2016 по 2018 роки в Краснодарському краї, хутір Семенов .

03.04.2018 заявниця легально прибула на територію України, за дійсним національним паспортом громадянина РФ для виїзду за кордон, скориставшись повітряним транспортом, здійснивши перетин кордону через Окремий контрольно-пропускний пункт «Київ» та 12.04.2018 разом з особами, які її супроводжували, звернулася до Управління Державної міграційної служби України в Київській області (далі - УДМС) із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - заява).

За словами заявниці, її родина на території РФ зазнавала переслідування та дискримінації за релігійною та національною ознакою, оскільки вона єврейка та сповідає іудаїзм. За її твердженнями, вона зазнавала тиску з боку представників влади регіонів, де проживала, та поліції, які погрожувати відібрати у неї дітей, матір направити до будинку для літніх людей, а відносно самої заявниці порушити кримінальну справу.

Через вищезазначені обставини заявниця разом з родиною 13.08.2017 втекла до Грузії, де звернулася за захистом. Після отримання відмови про визнання заявниці з дітьми та її матір`ю біженцями та у наданні гуманітарного статусу, вона, не скориставшись правом на судове оскарження вищезазначеного рішення, прибула до України.

Заявниця має побоювання, що в разі повернення до РФ з нею можуть фізично розправитися представники влади та поліції через її єврейську національність та сповідання іудаїзму, а мати та діти зазнають морального тиску.

На підтвердження своєї особи та громадянства заявниця надала оригінал національного паспорта громадянина НОМЕР_8, оригінал національного паспорта громадянина РФ для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданий 14.06.2012, терміном дії до 14.06.2022, орган видачі ФМС 10004, в якому зазначено місце її народження - місто Калінінград.

В свідоцтві про народження її сина ОСОБА_2 , серії НОМЕР_2 та сина ОСОБА_3 , серії НОМЕР_3 , вказано, що їх мати - ОСОБА_1 , громадянка РФ.

Всі супроводжуючі заявницю особи мають національні паспорти громадян РФ:

ОСОБА_4 - національний паспорт громадянина РФ для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 , виданий 08.06.2012, терміном дії до 08.06.2022, орган видачі 10004;

ОСОБА_2 - національний паспорт громадянина РФ для виїзду за кордон серії НОМЕР_5 , виданий 11.05.2012, терміном дії до 11.05.2022, орган видачі 10004;

ОСОБА_3 - національний паспорт громадянина РФ серії НОМЕР_6 , виданий 17.05.2017, терміном дії до 17.05.2022. орган видачі ФМС 128.

З огляду на таку сукупність ознак, як етнічна приналежність заявниці, її місце народження, мова спілкування та знання загальної суспільно-політичної ситуації в РФ, а також враховуючи вищевказаний, паспортний документ, елемент заяви щодо громадянства заявниці приймається, як правдоподібний.

Заявниця стверджує, що є єврейкою за національністю та іудейкою за релігійним переконанням, що стало причиною переслідування її родини на території РФ. Мати заявниці, за національністю єврейка, а батько, як їй відомо, українець. Заявниця вважає себе віруючою людиною «за потребою» (протокол співбесіди від 12.11.2019). Проживаючи в РФ, синагогу відвідувала час від часу, якщо була така можливість. На даний час синагогу не відвідує. Іудаїзм іншим людям ніколи не проповідувала.

Слід зазначити, що в жодному наданому заявницею документі не вказано, що вона за національністю єврейка. Так, у вказаних вище свідоцтвах про народження синів, в графі «національність матері» (відомості до якої вноситься за бажанням матері) відсутня будь-яка інформація.

Заявниця долучила до матеріалів особової справи відповідь відділу записів цивільного стану Центрального округу адміністрації міста Комсомольськ - на - Амурі Хабаровського краю від 15.04.2017 № 05-13/272, з аналізу якого вбачається, що вона зверталася за отриманням нового свідоцтва про народження сина ОСОБА_2 , і хотіла, щоб в ньому була вказана національність матері - « єврейка ». У відповіді роз`яснено, що для внесення доповнень до запису актів про народження їй необхідно звернутися до відділу ЗАЦС за місцем проживання. Однак, інформація про вжиття заявницею запропонованих дій відсутня.

Також, заявницею надано свідоцтво про її народження серії НОМЕР_7 , в якому вказано, що її батько за національністю «росіянин», а в графі «національність матері» запис має явні ознаки виправлення на «єврейка».

Заявниця під час співбесід надала задовільні відповіді щодо основних догм єврейської релігії та єврейських свят.

На підставі вищевикладеного відповідач вказує, що можна вважати твердження заявниці щодо єврейської національності та віросповідання іудаїзму імовірними. Однак, вбачається, що заявниця, лише починаючи з 2017 року, тобто перед виїздом до Грузії, де звернулася за міжнародним захистом, намагалася документально зафіксувати відомості щодо своєї єврейської національності.

Заявниця багато разів змінювала місце проживання на території РФ, як вона стверджує, через нестерпне ставлення з боку чиновників до її родини.

За її словами, причинами виїзду з РФ стали дискримінація за національною ознакою, відмова в наданні медичної допомоги, нестабільна робота, неможливість нормально жити, відсутність захисту. Вона додала, що її сина «виживали» зі школи, в магазинах відмовлялися продавати товари, а з боку адміністрацій селищних рад і поліції надходили погрози, що відберуть дітей, а маму відправлять до будинку для літніх людей, відносно заявниці порушать кримінальну справу.

Заявниця стверджує, що зазнавала морального тиску з боку представників поліції та соціальних служб. Дільничний інспектор, соціальні працівники та представники служби у справах дітей навідувалися до неї додому, цікавилися її матеріальним становищем, через те, що вона одинока мати та її вважали неблагонадійною.

За поясненнями заявниці, переслідування за релігійною ознакою проявлялися в тому, що в Хабаровському краю їй несвоєчасно виплачували заробітну плату, на її адресу надходили коментарі, що вона «жидова», «єврейка», «іудейка», «мігрантка з України». Такі коментарі з боку керівництва починали лунали на всіх робочих місцях у педагогічній сфері, де вона працювала, через місяць після прийому на роботу.

Як свідчать слова заявниці, проблеми у неї виникали тільки з керівниками педагогічних організацій, в яких вона працювала. Від інших державних органів РФ чи приватних осіб переслідування за національною та релігійною ознакою не зазнавала.

За місцем її останнього проживання в Краснодарському краї, хутір Семенов, взаємовідносини з сусідами були добрі, проблеми виникали з керівниками сільської ради. Аргументуючи своє твердження щодо її переслідування, заявниця повідомила, що з травня 2016 по січень 2018 роки, перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною, вона регулярно отримувала гроші, але їй заборгували кошти за один місяць, тому вона звернулася до суду. Після отримання керівництвом навчального закладу судового позову, заборгованість відразу виплатили.

На підтвердження своїх усних тверджень вона надала позов до Мирового судді від 14.06.2017 стосовно несвоєчасного отримання коштів на малолітню дитину та компенсації моральної шкоди.

Ухвалою Мирового судді судової дільниці № 3 Сегежського району Республіки Карелія віл 30.06.2017 прийнято рішення про повернення заяви заявниці до МКОУ для дітей - сиріт і дітей, які залишилися без батьківського піклування «Дитячий будинок міста Сегежа», оскільки зазначені у позові вимоги не відносяться до підсудності Мирового судді. Також роз`яснено, що з даною заявою слід звернутися до Сегежського міського суду Республіки Карелія.

Будь-яких інших доказів на користь своїх слів заявницею надано не було, оскільки, за її твердженнями, їй погрожували лише в усній формі.

Щодо фактів дискримінації вона пояснила, що з першого класу по відношенню до старшого сина в школі створювали нестерпну обстановку і це було пов`язане з національністю та релігією. Це проявлялося у побитті та моральному цькуванні на словах, шкільний двір розписувався ім`ям сина з усякою лайкою.

За її словами в російських школах практикують предмет «основи православ`я», змушують ходити до церкви, дотримуватися всіх православних свят. Вимогою школи є знання православних норм, звичаїв та традицій, все що не відноситься до православ`я - зневажається. Син вивчав православ`я за підручником і відповідав, однак свята не справляв і це викликало негатив з боку вчителів, директора та учнів. Однак логічного пояснення, звідки вчителі, директор та учні знали, що син вдома не дотримується канонів православ`я, не надала. Зазначила, що в разі, якби вони народилися в її регіоні, до них би було інше ставлення, але їх вважали «мігрантами в Росії», і це в усіх регіонах сприймається «в штики». РФ проводить таку політику, що визнається тільки російська національність та православ`я.

З приводу того, що її родину вважали іммігрантами, слід зазначити, що заявниця, її мати, та її діти народилися на території РФ. Всі члени родини документовані паспортами громадян РФ. Заявниця з 1996 року постійно проживає на території РФ, за виключенням часу виїзду за власним бажанням до Абхазії у період з 2006 по 2009 роки. Отже, не має жодних підстав вважати заявницю іммігранткою на території РФ.

Заявницею не надано належних документальних доказів, які б свідчили про реальне переслідування на території РФ за національною та релігійною ознакою.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання переслідування позивача через своє віросповідання та етнічне походження.

Відповідно до пунктів 72-73 Керівництва «Преследование по «религиозному признаку» Простая принадлежность к определенной религизной общине обично не являетея достаточной для обоснования ходатайства о предоставлений статуса беженца».

Як встановлено в розділі 3.3, не існує загальновизнаних офіційних документів, які підтверджують, що на даний час в Росії мають місце системні факти дискримінації чи переслідування євреїв та обмеження їх релігійної свободи. Серед повідомлених заявницею фактів не встановлено таких, які б можна було кваліфікувати, як переслідування у розумінні пунктів 51-53 Керівництва та статті 9 вищевказаної Директиви ЄС.

Слід зазначити, що заявниця в 2017 році перебувала в Грузії, де після звернення за міжнародним захистом отримала відмову від надання статусу біженця та гуманітарного статусу, після чого прийняла рішення приїхати до України.

Отже, не має підстав вважати, що заявниця має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином серед фактів, повідомлених заявницею, немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону.

Інформація про те, що представники єврейської общини стикалися з проблемами, які виникали під час вибору модулю «Основи єврейської культури», а вчителі примушували учнів дотримуватися православних канонів у відкритих джерелах не знайдена.

До того ж, існує процедура оскарження дій влади щодо порушення свободи віросповідання до Уповноваженого з прав людини РФ. Закон дозволяє звертатися зі скаргами на порушення свободи віросповідання до Європейського суду з прав людини в Страсбурзі.

Додатково слід зазначити, що під час проживання на території РФ заявниця неодноразово зверталася до державних органів, судових органів та правоохоронних органів з різних питань та на всі звернення отримувала аргументовані відповіді з роз`ясненнями її прав.

Отже, серед фактів, повідомлених позивачем, у сукупності з фактами, відомими з матеріалів ІКП, немає таких, які би могли служити підставою для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Таким чином, з огляду на все викладе вище, суд приходить до висновку, що відповідачем належним чином проаналізувало всі подані позивачем відомості про його особу та причини звернення за захистом, і на підставі Закону прийнято правомірне рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захист.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Крім того, відповідачем, відповідно до вимог ст.ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, ст. 28 Конституції України, частини Другої ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", не було встановлено фактів щодо можливості застосування до заявника смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на Батьківщину. Документів, що підтверджують факти переслідувань та утисків позивач не суду не надав, обставин, зазначених у відзиві не спростував.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, а тому позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (03057, м. Київ, вул. Антона Цедіка, 16, ), третя особа: Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4А, ) - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя І.А. Качур