Справа № 200/10/21-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року справа №200/10/21-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 р. (повний текст судового рішення складено та підписано 12 квітня 2021 у м. Слов`янськ) у справі № 200/10/21-а (головуючий І інстанції суддя Бєломєстнов О.Ю.) за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням особи у вищому навчальному закладі,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Харківський національний університет внутрішніх справ 4 січня 2021 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківського національного університету внутрішніх справ відшкодування витрат на утримання звільненого з ОВС (поліції), пов`язані з утриманням, а саме грошові кошти в розмірі 47542,75 грн. (т. 1 а.с. 1-4).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 р. у справі № 200/10/21-а позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківського національного університету внутрішніх справ (; 61080, м. Харків, пр-т Льва Ландау, 27, Одержувач: ХНУВС, Код організації: 08571096, Банк одержувача: Державне казначейство України м. Київ, p/p: UA1005066, МФО: 820172, Код банку одержувача: 25010100) витрати, пов`язані з утриманням, а саме грошові кошти в розмірі 47 542 (сорок сім тисяч п`ятсот сорок дві) грн. 75 коп. (т. 2 а.с. 72-77).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог або залишити позов без розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що розгляд справи повинен був відбуватись у загальному провадженні, оскільки відповідач займала відповідальне та особливе становище відповідно до статті 50 Закону України «Про запобігання корупції»; вважає, що кошти у якості оплати часу служби рядового складу поліції з числа курсантів ХНУВС не є витратами на навчання, а належать до видатків у сфері соціального забезпечення поліцейського, тому виплачене грошове забезпечення за реальний пройдений період служби не підлягає поверненню; зазначає, що є дитиною учасника бойових дій та має статус внутрішньо переміщеної особи; тобто, має відповідні державні пільги; вказує, що позовну заяву підписано особою, яка не мала права її підписувати; зазначає про пропущений строк звернення до суду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги.

Відповідачем надано клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішеннями у справах: № 520/6175/19, № 640/28880/20, № 520/6532/20, № 400/4478/20.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 236 КАС України суд зупиняє провадження у справі в разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

За правилами п. 5 ч. 2 ст. 236 КАС України суд має право зупинити провадження у справі в разі: перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду - до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції.

З урахуванням наведеного, суд не вбачає підстав для зупинення провадження у адміністративній справі № 200/10/21-а, оскільки відсутні обставини, які б неможливо було встановити у цій справі до набрання законної сили судовими рішеннями у справах № 520/6175/19, 640/28880/20, 520/6532/20, 400/4478/20, а також з Єдиного державного реєстру судових рішень не вбачається, що перелічені справи будуть розглядатися палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

З огляду на п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто у письмовому провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Витягом з наказу Харківського національного університету внутрішніх справ № 174 о/с від 11.08.2014 року підтверджено, що позивач прийнята на службу в органи внутрішніх справ і зарахована курсантом 1-го курсу факультету з підготовки фахівців для підрозділів слідства Харківського національного університету внутрішніх справ за напрямом підготовки 6.030401 "Правознавство", термін навчання 4 роки, з 18 серпня 2014 року, присвоєно спеціальне звання "рядовий міліції" (т. 1 а.с. 5).

01.09.2014 року між Харківським національним університетом внутрішніх справ, відповідачем та Головним управлінням МВС України на Донецькій залізниці укладено тристоронній договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України (надалі Договір) (т.1 а.с. 8 - 9).

Пунктом 2.3.6 вказаного договору передбачено: у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими пунктом 3 цього договору, відшкодувати фактичні витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком.

01.09.2017 року між позивачем, відповідачем та Головним управлінням Національної поліції в Донецькій області укладено тристоронній контракт № 1399 про здобуття освіти у вищому навчальному закладі із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських (надалі - Контракт) (т. 1 а.с. 10-11).

Пунктом 3 вказаного контракту передбачено, що у разі дострокового розірвання Контракту, а також звільнення зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення навчання відповідач зобов`язаний відшкодувати Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі відповідно до пункту 4 статті 74 Закону України «Про Національну поліцію» (т. 1 а.с. 8-9).

Наказом Харківського національного університету внутрішніх справ України від 23.06.2018 року № 245 о/с відповідача відраховано зі складу курсантів та направлено до ГУНП в Донецькій області. Крім того визначено, що сума витрат, пов`язаних з її утриманням, складає 47 542,75 грн. (т. 1 а.с. 6).

Наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 406 о/с від 25.09.2020 року відповідача з 25.09.2020 року звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) (т. 1 а.с. 7).

Як вбачається з рапорту відповідача від 16.09.2020 року на ім`я начальника ГУНП в Донецькій області, остання відмовляється відшкодувати кошти, які були витрачені державою на її навчання (т. 1 а.с. 19).

25.09.2020 року позивачу вручено повідомлення про відшкодування Міністерству внутрішніх справ України витрат, пов`язаних з утриманням в Харківському національному університеті внутрішніх справ, які складають 47 542,75 грн. протягом 30 діб з моменту отримання повідомлення, про що свідчить підпис відповідача на тексті цього повідомлення (т. 1 а.с. 18).

ГУ Національної поліції в Донецькій області 19.10.2020 року за вих. № 346ден/12/02-2020 на адресу Харківського національного університету внутрішніх справ України було скероване повідомлення про звільнення відповідача до закінчення трирічного строку після закінчення навчання (т.1 а.с. 17).

Проте, такі витрати в добровільному порядку у визначений строк відповідачем не відшкодовані.

Предметом спору у цій справі є стягнення коштів, які витрачено на навчання позивача в університеті внутрішніх справ у зв`язку з тим, що позивач звільнилась за власним бажанням зі служби в органах Національної поліції менше ніж через три роки від дати закінчення навчання (що є порушенням умов контракту).

Колегія суддів з огляду на зазначене вказує наступне.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 визначено таку правову позицію: «…спір про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням особи під час навчання у вищому навчальному закладі МВС, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби».

Навчальні заклади включені до загальної структури Міністерства внутрішніх справ України (ст. 1 Закону України «Про загальну структуру і чисельність Міністерства внутрішніх справ України»).

У витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зазначено, що засновником Університету є Міністерство внутрішніх справ, а тому в спірних правовідносинах позивач виступає саме як структурний підрозділ Міністерства внутрішніх справ України зі статусом юридичної особи.

За ч. 4 ст. 18 Закону України «Про міліцію», що діяв на момент укладення Договору між позивачем, відповідачем та ГУ МВС України в Донецькій області на Донецькій залізниці, підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням здійснюється на підставі договору про навчання, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі чи на транспорті та особою, яка навчається.

Курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 150 від 14 травня 2007 року на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 1 березня 2007 року № 313 «Про затвердження Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ» та відповідно до вимог Законів України «Про вищу освіту», «Про міліцію», з метою вдосконалення порядку підготовки фахівців у вищих навчальних закладах МВС України за державним замовленням, затверджено Типовий договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, згідно якого передбачено відшкодування вказаних витрат.

Зміст укладеного з відповідачем Договору відповідає умовам вказаного типового договору та передбачає (п. 2.3.6) обов`язок відповідача відшкодувати фактичні витрати, пов`язані її з утриманням у навчальному закладі, у розмірі згідно із затвердженим розрахунком.

Під час проходження відповідачем навчання вказане правове регулювання зазнало змін.

З 02.07.2015 року правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» № 580 (далі Закон № 580).

Статтею 72 Закону № 580 передбачено: професійне навчання поліцейських складається з: 1) первинної професійної підготовки; 2) підготовки у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання; 3) післядипломної освіти; 4) службової підготовки - системи заходів, спрямованих на закріплення та оновлення необхідних знань, умінь та навичок працівника поліції з урахуванням оперативної обстановки, специфіки та профілю його оперативно-службової діяльності.

За змістом частини 2 статті 74 Закону № 580 підготовка фахівців за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, проводиться на підставі контракту про здобуття освіти, який укладається між навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчається.

Приписи частини 4 статті 74 Закону України «Про Національну поліцію» встановлюють: особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 року № 261 (далі - Порядок № 261).

Відповідно до пункту 1 Порядку № 261 визначено механізм відшкодування особами, які навчалися за денною формою навчання за державним замовленням (далі - особи) у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - вищі навчальні заклади), витрат, пов`язаних з їх утриманням у таких закладах (далі - витрати), у разі, зокрема, дострокового розірвання контракту про здобуття освіти (далі - контракт) з будь-яких підстав, крім звільнення із служби в Національній поліції (далі - поліція) через хворобу (за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Пунктом 2 Порядку № 261 закріплено, що витрати відшкодовуються згідно з контрактом, укладеним між вищим навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчалася. У разі коли особа є неповнолітньою, установлення правових відносин здійснюється відповідно до вимог Цивільного кодексу України.

Типову форму контракту затверджує МВС.

Таку типову форму затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України від 01.03.2017 № 173, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 07 березня 2017 р. за № 321/30189.

Зміст укладеного з відповідачем Контракту відповідає умовам вказаної типової форми та передбачає (п. 3.3) обов`язок відповідача відшкодувати Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі відповідно до пункту 4 статті 74 Закону України «Про Національну поліцію».

Як умови Договору, так і умови Контракту передбачали однакові правові наслідки невиконання особою, що здобула освіту, обов`язку відпрацювати певний час у органах національної поліції (органах внутрішніх справ).

Тому суд не приймає до уваги посилання апелянта на те, що ГУ НП в Донецькій області не є правонаступником ГУ МВС в Донецькій області. Вже згадувалось про те, що обидва Головних управління є структурними підрозділами Міністерства внутрішніх справ з правами юридичної особи.

Позивач як за Договором, так і за Контрактом ніс витрати, пов`язані із навчанням відповідача, з урахуванням обов`язку останнього певний час працювати у органах, функції яких здійснювали органи внутрішніх справ, а після змін у законодавстві - національна поліція.

Той факт, що відповідач звільнився не з ГУ МВС, а з ГУ національної поліції, не впливає на оспорюваний обов`язок останнього. Такий обов`язок не припинявся зі зміною під час навчання відповідача договірних та законних підстав регулювання відносин між сторонами.

Положеннями частини 5 статті 74 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що у разі відмови від добровільного відшкодування витрат, зазначених у частині четвертій цієї статті, таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Частиною 4 статті 74 Закону України "Про національну поліцію" саме Кабінет Міністрів України уповноважено на визначення порядку відшкодування Міністерству внутрішніх справ України витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищому навчальному закладі.

За унормуванням пункту 3 Порядку № 261 розрахунок витрат на утримання осіб (грошове, продовольче, речове та медичне забезпечення) у вищих навчальних закладах здійснюється відповідно до встановлених норм за їх фактичною вартістю.

Розрахунок комунальних послуг та спожитих енергоносіїв здійснюється виходячи із середнього обсягу споживання у відповідному вищому навчальному закладі на одну особу за добу за період її фактичного перебування в такому закладі.

На підставі розрахунків вищого навчального закладу складається довідка про фактичні витрати на кожну особу за весь строк навчання, яка долучається до її особової справи.

Відповідно до пункту 4 Порядку № 261 витрати відшкодовуються особою в повному розмірі за весь період її фактичного навчання.

Таким чином законодавством передбачений документ, у якому фіксується результат розрахунків витрат вищого навчального закладу на кожну особу за весь строк навчання - довідка.

Зміст довідки про фактичні витрати, пов`язані з утриманням курсанта ОСОБА_1 у Харківському національному університеті внутрішніх справ від 18.06.2018 № 11-146д, підтверджує, що вказані витрати складаються з: грошового забезпечення - 12225,42 грн., продовольчого забезпечення - 8370,37 грн., медичного забезпечення - 721,41 грн., речового забезпечення - 7260,45 грн., вартості комунальних послуг і спожитих енергоносіїв - 18965,1 грн., що разом складає 47542,75 грн. (т. 1 а.с. 12).

23.06.2018 року відповідач була ознайомлена з вказаним розрахунком, про що свідчить її підпис. Наявність скарг позивача або заперечень проти визначених у довідці сум судом не встановлена.

За приписами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Судом на підставі наданих сторонами доказів не встановлено неналежного виконання з боку позивача умов Договору та Контракту щодо утримання відповідача у вищому навчальному закладі, зокрема неналежного продовольчого, медичного або речового забезпечення, несплати комунальних послуг і спожитих енергоносіїв.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на безоплатність надання медичного забезпечення курсантам та поліцейським. Відсутність оплати медичних послуг під час навчання та служби для відповідача не означає відсутність понесення позивачем витрат, пов`язаних із забезпеченням можливості отримати відповідачем медичних послуг.

Одночасне самостійне понесення відповідачем додаткових витрат на продовольче та речове забезпечення (навіть за умови що вони мали місце) також не спростовує факту понесення позивачем витрат, які він просить відшкодувати.

Пунктом 3 Порядку №2 61 передбачено визначення витрат на утримання осіб відповідно до встановлених норм, а комунальних послуг та спожитих енергоносіїв - виходячи із середнього обсягу споживання. Зважаючи на це, неможливим є підтвердження несення позивачем витрат на утримання персонально відповідача, на чому він наполягає.

Що стосується комунальних послуг та спожитих енергоносіїв, їх розрахунок здійснюється виходячи із середнього обсягу споживання у відповідному вищому навчальному закладі на одну особу за добу за період її фактичного перебування в такому закладі. Тобто наведені витрати рахуються в цілому за період перебування у навчальному закладі, а не тільки у перебування у гуртожитку. Обов`язок виокремлення позивачем витрат на комунальні послуги та спожиті енергоносії в учбових корпусах від таких витрат у гуртожитку Порядком № 261 не передбачений.

Крім того, що стосується забезпечення житлом, суд додатково звертає увагу на те, що сторонами Договору та Контракту у належній формі не укладалися додаткові угоди до Договору та Контракту щодо виключення із зобов`язань позивача забезпечення курсантів гуртожитком (ст. 654 ЦК України). Тому можлива добровільна відмова відповідачем від проживання у гуртожитку не виключає відведення їй відповідного місця та понесення навчальним закладом витрат відповідно до встановлених норм споживання комунальних послуг та енергоносіїв.

Суд також не приймає до уваги наданий відповідачем договір оренди житла, оскільки суду не надано доказів виконання його сторонами. Наявність у відповідача додаткового житла не позбавляє його права користування відведеним їй місцем у гуртожитку.

Можливе понесення відповідачем власних витрат та добровільна відмова від їх отримання від позивача не спростовує понесення позивачем витрат, які відповідно до п.4 Порядку № 261 підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.

Позивачем наданий передбачений законодавством та договором доказ розміру понесених витрат, пов`язаних із забезпеченням умов для навчання відповідача - Довідка про фактичні витрати, яка складається за весь період навчання.

Законодавством не встановлені вимоги щодо обов`язкового підтвердження наведених у довідках розрахунків витрат позивача доказами щодо надання відповідачу конкретних видів забезпечення (документами первинного бухгалтерського обліку, платіжними документами, тощо). Більш того, у випадку забезпечення курсантів такими послугами не персоніфіковано (наприклад, опалення учбових корпусів, або утримання медичної частини) - їх надання взагалі неможливе.

Тому суд, якщо інше не доведено відповідачем, виходить з належного та повного виконання позивачем умов Договору та Контракту, надання усіх передбачених ними видів утримання та понесення відповідних витрат, які підлягають відшкодуванню.

Судами встановлено, що договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі від 01.09.2014 року та контракт про здобуття освіти у вищому навчальному закладі від 01.09.2017 року в частині відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі та відповідачем є чинними, не оскаржувалися ані протягом навчання у Харківському національному університеті внутрішніх справ, ані протягом роботи.

За ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

З наданої позивачем копії договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі від 01.09.2014 року вбачається, що він підписаний ректором ХНУВС ОСОБА_2 , що спростовує твердження відповідача про його не укладення. При оцінці цих доводів відповідача суд також враховує положення ч. 1 ст. 218 ЦК України, згідно з якою недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсності, крім випадків, встановлених законом.

Після видання наказу про звільнення (відрахування з вищого навчального закладу) особи згідно з пунктом 5 Порядку № 261 керівник органу поліції (вищого навчального закладу) або за його дорученням інша посадова особа видає зазначеній особі під підпис повідомлення із зобов`язанням протягом 30 діб з моменту отримання повідомлення відшкодувати МВС витрати із зазначенням їх розміру та реквізитів розрахункового рахунка для перерахування коштів.

Як раніше вказано, 25.09.2020 року відповідачу було вручено повідомлення про відшкодування Міністерству внутрішніх справ України витрат, пов`язаних з утриманням в Харківському національному університеті внутрішніх справ, які складають 47 542,75 грн. протягом 30 діб з моменту отримання повідомлення, про що свідчить підпис відповідача.

Цим спростовується твердження відповідача про неодержання нею зазначеного вище повідомлення.

Щодо доводів апелянта стосовно порушення судом першої інстанції норм процесуального права, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо, зокрема, прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Предметом даного спору є стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, у загальній сумі 47542,75 грн.

Правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 04.09.2019 у справі № 127/7858/18 відзначає, що на курсантів вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України поширюються права та обов`язки, гарантії правового і соціального захисту, а також відповідальність працівників міліції, а тому служба відповідача є публічною. Спори, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Аналіз наведеного свідчить про те, що вказана справа віднесена до категорії справ незначної складності, оскільки підпадає під перелік, визначений у ч. 6 ст.12 КАС України, а на час подання позову відповідач не є особою, яка у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займає відповідальне та особливо відповідальне становище. Відтак, представництво у таких справах можуть здійснювати не лише адвокати, а й інші визначені особи, які мають адміністративну процесуальну дієздатність, оскільки адміністративна справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 у справі № 360/689/20.

Як вбачається з позовної заяви Харківського національного університету внутрішніх справ, вона підписана представником ХНУВС за довіреністю - Яною Мазур. Відтак вказана особа є представником за договором, а не за законом (в порядку самопредставництва). Тому доводи відповідача щодо відсутності у Єдиному державному реєстрі відомостей про цього підписанта судом до уваги не приймаються.

Надана позивачем довіреність № 7/75 від 03.08.2020 року передбачає право цього представника підписувати позовні заяви, а тому є документом, що може підтвердити відповідні повноваження. Ця справа відноситься до справ незначної складності, відтак, з урахуванням положень ч. 2 ст. 57 КАС України, Я. Мазур може вважатися представником за договором, незважаючи на відсутність у неї статусу адвоката.

Таким чином суду надано докази щодо належного уповноваження Я. Мазур на вчинення будь-яких процесуальних дій у розумінні статті 59 КАС України, в тому числі і на підписання позовної заяви.

Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 у справі № 360/689/20, від 31 серпня 2020 у справі № 200/14466/19-а.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).

У відповідності до ч. 2 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Стосовно посилань відповідача на її статус - дитини учасника бойових дій, а також внутрішньо переміщеної особи, та надання їй державної цільової підтримки для здобуття вищої освіти у вигляді повної або часткової оплати навчання за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, безоплатного проживання в студентських гуртожитках, забезпечення безкоштовним харчуванням, суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі Закон № 3551) передбачено, що держава забезпечує учасникам бойових дій та їх дітям, у тому числі дітям, які навчаються за денною формою навчання у закладах вищої освіти - до закінчення такими дітьми закладів освіти, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, державну цільову підтримку для здобуття вищої освіти у державних та комунальних закладах освіти.

Частиною 8 статті 12 Закону № 3551 встановлено, що державна цільова підтримка надається у вигляді, зокрема, повної або часткової оплати навчання за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, безоплатного проживання в гуртожитку.

Порядок та умови надання державної цільової підтримки для здобуття вищої освіти визначаються Кабінетом Міністрів України (частина 15 статті 44 Закону України "Про вищу освіту").

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2016 р. № 975 затверджений Порядок та умови надання державної цільової підтримки деяким категоріям громадян для здобуття професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти (далі Порядок № 975).

Пунктом 8 Порядку № 975 встановлено, що для отримання державної цільової підтримки особи, до яких належить відповідач, подають особисто на ім`я керівника відповідного закладу вищої освіти заяву, складену в довільній формі, із зазначенням конкретних видів державної цільової підтримки, на які особи претендують. До заяви додаються засвідчені в установленому порядку копії документів, зазначених у пункті 7 цих Порядку та умов.

Державна цільова підтримка певного виду надається за рішенням керівника закладу освіти.

З наведеного слідує, що особа, яка має право на державну цільову підтримку для здобуття вищої освіти, не отримує відповідні пільги автоматично. Без прийняття рішення уповноваженою особою за зверненням такої особи оплата навчання, проживання в гуртожитку та харчування надаються на загальних підставах.

Підстави здобуття вищої освіти щодо відповідача зафіксовані у Договорі та Контракті. Відтак для відступлення від умов в частині відшкодування учбовому закладу витрат, пов`язаних з утриманням відповідача, у суду немає підстав.

Крім того, надання державної цільової підтримки для здобуття вищої освіти передбачається на етапі навчання особи, яка має на неї відповідне право. При стягненні витрат, пов`язаних з утриманням відповідача у навчальному закладі, після його звільнення з національної поліції, тобто після закінчення навчання, державна цільова підтримка не підлягає наданню.

Відповідач зазначає, що навчання курсантів вищих навчальних закладів МВС є окремим видом служби в ОВС та Нацполіції, що вказує на особливий порядок правового регулювання вказаного виду служби.

Служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України пов`язаній із охороною публічної безпеки, громадського порядку та захисту прав і свобод громадян. Час проходження служби в поліції зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

З посиланням на п. 22 Профільного порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 року № 260 (далі - Порядок № 260), відповідач стверджує, що грошове забезпечення, виплачене відповідно до законодавства, яке діяло на дату виплати, поверненню не підлягає.

Також вказує, що згідно з ч. 1 ст. 1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набута заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

З наведеного слідує, що відповідач розуміє вимоги позивача як повернення виплаченого їй під час навчання грошового забезпечення (заробітної плати). Відповідач зазначає, що виплата грошового забезпечення є мінімальною державною гарантією в оплаті праці (професійної діяльності), гарантією соціального захисту поліцейського, що додатково вказує на тлумачення нею предмету спору як стягнення безпідставно виплаченої раніше заробітної плати.

Проте, суд не погоджується з такою позицією відповідача, оскільки правова природа сум, які просить стягнути позивач, є іншою.

Так, у постановах від 5 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 та від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 Велика Палата Верховного Суду вказала, що дані спори є питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків. Спори про притягнення особи до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків навіть після звільнення особи з державної служби підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Відшкодування Міністерству внутрішніх справ України витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі особи, яка порушила умови Договору та Контракту є мірою відповідальності (санкцією), а не поверненням безпідставно одержаного відповідачем.

Як вже зазначалося, за приписами ч. 4 ст. 18 Закону України «Про міліцію», підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням здійснюється на підставі договору про навчання. Аналогічно, згідно з ч. 2 ст. 74 Закону України "Про національну поліцію" підставою для підготовки відповідача як поліцейського є контракт про здобуття освіти.

Договір між сторонами, а так само і Контракт, не тільки встановлює обов`язок відповідача відпрацювати у органах внутрішніх справ (національній поліції) три роки після закінчення навчання. У ньому (п. 4.1) безпосередньо встановлений зміст витрат, які має сплатити відповідач у випадку невиконання цього обов`язку. До таких витрат за змістом договору включені і витрати на виплату грошового утримання.

Умови вказаних договорів відповідають положенням Порядку № 261, зокрема щодо включення коштів, виплачених курсанту як грошове утримання, до складу сум, що підлягають відшкодуванню у разі порушення прийнятих на себе зобов`язань.

Таким чином, спірне відшкодування є несприятливим наслідком порушення стороною договору (контракту) його умов тобто, мірою відповідальності.

Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Таким законом є ч. 4 ст. 74 Закону України "Про національну поліцію", якою передбачені правові наслідки у вигляді відшкодування Міністерству внутрішніх справ України витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі особою, звільненою зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів.

Відтак суми, що підлягають стягненню з відповідача, за своєю правовою природою є відповідальністю, підстави якої визначені законом та договором. Цим вони відрізняються від сум, які згадуються у ч. 1 ст. 1215 ЦК України (безпідставно набута заробітна плата) та п. 22 Порядку № 260 (виплачене грошове забезпечення).

Окремо суд вважає за необхідне вказати на спеціальний характер норм ст. 74 Закону України "Про національну поліцію" та Порядку № 261 за предметом правового регулювання. Цими нормами визначені правові наслідки звільнення особи зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів. Їх дія спрямована на врегулювання правовідносин, що склалися за конкретно визначених обставин.

У той самий час п. 22 Порядку № 260, який забороняє повернення грошового забезпечення, виплаченого відповідно до законодавства, є більш загальним. Він не визначає конкретних обставин, за яких відбулася надмірна виплата грошового забезпечення.

За відомим правилом вирішення колізій спеціальні норми права підлягають переважному застосуванню у порівнянні із загальними. Тому у даному випадку при вирішенні спору суд застосовує саме положення Порядку № 261.

Суд не приймає до уваги посилання апелянта на те, що Законом України «Про міліцію» та Законом України «Про Національну поліцію» не визначений перелік витрат, пов`язаних із утриманням курсантів у вищому навчальному закладі, які підлягають відшкодуванню у даному випадку. Відповідач зазначає, що відсутність у законах конкретного переліку таких витрат свідчить про невідповідність законів критеріям якості та передбачуваності.

Суд не погоджується з таким твердженням, оскільки закони не повинні занадто детально регулювати відповідні правовідносини. У них можуть міститися принципи, загальні приписи та найважливіші норми, спрямовані на унормування відповідних суспільних відносин. Для розкриття цих приписів, конкретизації їх норм можуть застосовуватися підзаконні нормативно-правові акти. Уповноваження на їх прийняття у законі певного органу достатньо для надання цим нормативно-правовим актам обов`язкової сили.

Тому у Законі України "Про Національну поліцію" не обов`язково повинний міститися повний перелік витрат навчального закладу на утримання курсанта. Законодавець уповноважив на визначення такого переліку у рамках визначення порядку відшкодування таких витрат Кабінет Міністрів України. Тому прийнятий на виконання цих повноважень Порядок № 261 може містити деталізований перелік таких витрат.

Закон України "Про Національну поліцію" є діючим і неконституційним не визнавався.

За можливості дізнатися про склад витрат зі змісту договору а також Порядку № 261, необхідність його дублювання саме у законі відсутня.

Суд не вбачає будь-якої дискримінації у нормах Порядку № 261, оскільки відповідачем не наведені ознаки, за якими вона відбувається.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що несприятливі наслідки для прав відповідача внаслідок відшкодування витрат на її утримання у закладі вищої освіти у сумі 47 542,75 грн. є набагато більшими від тієї шкоди, яка могла б настати за відсутності такого відшкодування.

Пунктом 4 Порядку № 260 прямо передбачено, що витрати відшкодовуються особою в повному розмірі за весь період її фактичного навчання. З цієї норми слідує заборона пропорційного визначення сум, які підлягають відшкодуванню. За правовою природою ці суми аналогічні відповідальності за порушення договірних зобов`язань - неустойці, яка визначається у твердій сумі, а не у відсотках від невідпрацьованого часу чи інших обставин.

Завдання, які стоять перед поліцейськими, пріоритети та принципи, якими вони мають керуватися, зумовлюють особливі вимоги до поліцейських, у тому числі щодо лояльності до служби, забезпечення її безперервності. Тому визначення таких правових наслідків порушення поліцейським, який прийняв рішення достроково звільнитися, прийнятих на себе зобов`язань відповідає меті їх встановлення.

Таким чином у відповідача, яка навчалася за державним замовленням у вищому навчальному закладі із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, звільнено зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначеного навчального закладу, виникло зобов`язання за Договором та Контрактом, а також за законом відшкодувати витрати, пов`язані з її утриманням у Харківському національному університеті внутрішніх справ, сума яких становить 47 542,75 грн.

Що стосується строків звернення з позовною заявою.

Слід зазначити, що, ухвалюючи постанову від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16, Велика Палата Верховного Суду відступила від своїх попередніх висновків, викладених у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 461/5577/15-ц і від 31 жовтня 2018 року у справі № 820/5761/15, з метою формування єдиної правозастосовчої практики щодо поширення юрисдикції адміністративних судів на зазначені публічно-правові спори як спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (пункт 2 частини першої статті 19 КАС України).

З урахуванням зазначеного правового висновку Великої Палати Верховного Суду суди попередніх інстанцій виходили з того, що строк звернення до суду у цій категорії справ становить один місяць, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України для спорів щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Тобто, у цьому випадку підлягає застосуванню місячний строк звернення до суду.

Після інформування позивача про звільнення курсанта, який не виконав умов контракту, позивач зобов`язаний відповідно до приписів частини п`ятої статті 74 Закону України «Про Національну поліцію», пунктів 4, 5, 8 Порядку № 261 повідомити особу про зобов`язання протягом 30 діб з моменту отримання повідомлення відшкодувати (компенсувати) МВС витрати на його навчання.

І лише у разі відмови від добровільного відшкодування витрат, таке відшкодування здійснюється навчальним закладом у судовому порядку відповідно до приписів частини п`ятої статті 122 КАС України.

Матеріалами справи підтверджено, що 25.09.2020 року позивачу було вручено повідомлення про відшкодування Міністерству внутрішніх справ України витрат, пов`язаних з утриманням в Харківському національному університеті внутрішніх справ, які складають 47 542,75 грн., протягом 30 діб з моменту отримання повідомлення, про що свідчить підпис відповідача на тексті цього повідомлення.

ГУ Національної поліції в Донецькій області 19.10.2020 року за вих. № 346ден/12/02-2020 на адресу Харківського національного університету внутрішніх справ України було скероване повідомлення про звільнення відповідача до закінчення трирічного строку після закінчення навчання (т.1 а.с. 17).

Таким чином, з урахуванням 30 діб на добровільне відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням в Харківському національному університеті внутрішніх справ, останній строк звернення до суду 19.11.2020.

Суд апеляційної інстанції вказує на те, що ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року було визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено пропущений строк.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки позивач вперше звернувся до суду в межах місячного строку встановленого ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, що вбачається з ухвали Донецького окружного адміністративного від 27 листопада 2020 року.

З невідомих причин суд першої інстанції при первинному зверненні позивача до суду перевіряв зареєстроване місце проживання відповідача, в той час як місце перебування відповідача як внутрішньо переміщеної особи не може бути предметом перевірки її реєстрації у відділі ведення реєстраційного обліку місця проживання фізичних осіб (т. 2 а.с.238).

Враховуючи, що станом на час розгляду справи витрати, по`вязані з утриманням позивача у розмірі 47 542, 75 грн. відповідачем добровільно не відшкодовані, суд вважає достатніми підстави для її стягнення з відповідача в судовому порядку. У зв`язку із цим позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші протии Україн від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскарженого судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 р. залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 р. у справі № 200/10/21-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 червня 2021 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді І.В. Геращенко

Е.Г. Казначеєв