Справа № 1.380.2019.005477
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2021-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 року справа №1.380.2019.005477

м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючий-суддя Сакалош В.М.,

секретар судового засідання Наум`як Х.О.,

за участю: сторони не прибули,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 правонаступниками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Офісу великих платників податків Державної податкової служби про стягнення середнього заробітку у зв`язку з невиплатою належних сум грошового забезпечення при звільненні, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу великих платників податків ДПС в якому просив суд стягнути з Офісу великих платників податків Державної податкової служби середній заробіток у зв`язку з невиплатою належних сум грошового забезпечення при звільненні за період з 10.04.2019 року до 31.07.2019 року в розмірі 47791,08 грн. без урахування податків, зборів та інших платежів.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначав, що при звільненні зі служби 05 листопада 2015 року йому не було виплачено грошове забезпечення за час перебування у розпорядженні Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників з 29.05.2014 року до 18.06.2015 року. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09.04.2019 року у справі №1.380.2019.000011, яким стягнуто з відповідача грошове забезпечення за період перебування позивача у розпорядженні в сумі 47526,24 грн. відповідачем було виконане 30 липня 2019 року. Вважає, що невиплата грошового забезпечення за період перебування його у розпоряджені сталася внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, що є підставою для стягнення з відповідача відповідно до ст117 КЗпП України середнього грошового забезпечення за весь час несвоєчасного розрахунку при звільненні.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі оскільки вважає, що положення ст.ст.116, 117 КЗпП не розповсюджуються на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Також стверджує, що невиплата грошового забезпечення сталася не з вини відповідача, оскільки позивач при отриманні фактичного розрахунку у день звільнення не оспорював суму та не звертався до відповідача щодо невиплати йому належного грошового забезпечення за час перебування у розпорядженні.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження.

24 лютого 2020 року представник ОСОБА_1 звернувся з клопотанням про зупинення провадження у справі до отримання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину у зв`язку зі смертю позивача 28 січня 2020 року та долучив до справи свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 , видане Виконавчим комітетом Брюховицької селищної ради міста Львова 29 січня 2020 року.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року зупинено провадження у справі №1.380.2019.005477 до отримання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року провадження у справі №1.380.2019.005477 поновлено.

До участі у справі залучено правонаступників ОСОБА_1 - дружину ОСОБА_2 та доньку ОСОБА_3 .

Клопотанням від 23 грудня 2020 року позивачі змінили позовні вимоги і просять суд стягнути з Офісу великих платників податків Державної податкової служби на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 середній заробіток у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні ОСОБА_1 за період з 10.04.2019 р. до 31.07.2019 р. в розмірі 47791,08 грн. без урахування податків, зборів та інших платежів.

В судове засідання по розгляду справи сторони не прибули. Належним чином повідомлялися про розгляд справи. Інших клопотань по суті спору до суду не надходило.

З огляду на наведене судом не встановлено підстав для відкладення судового засідання.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи на підтвердження й спростування заявлених вимог в їх сукупності, надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив службу в органах податкової міліції України з 07 лютого 2003 року до 05 листопада 2015 року і наказом ДФС України від 04.11.2015 року №64-о був звільнений з податкової міліції у запас за п.64 під."б" "Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ" (через хворобу) з посади заступника начальника оперативного управління СДПІ з ОВП у м.Львові МГУ Міндоходів з 05 листопада 2015 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2019 року у справі №1.380.2019.000011, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2019 року, позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Офісу великих платників податків ДФС України щодо не нарахування та не виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 в період перебування з 29.05.2014 року до 18.06.2015 року у розпорядженні Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників.

Стягнуто з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за період перебування у розпорядженні Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників з 29.05.2014 року до 18.06.2015 року в сумі 47526,24 грн. за виключенням податків та інших обов`язкових платежів.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2019 року у справі №1.380.2019.000011 Офіс великих платників податків ДФС України 30 липня 2019 року перерахував ОСОБА_1 грошове забезпечення за період перебування у розпорядженні Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників з 29.05.2014 року до 18.06.2015 року в сумі 47526,24 грн. за виключенням податків та інших обов`язкових платежів, що підтверджується впискою з банківського рахунку позивача від 01 серпня 2019 року і сторонами не оспорюється.

Отже, остаточний розрахунок з позивачем при звільненні зі служби проведений відповідачем 30 липня 2019 року.

Позивач вважаючи, що відповідач протиправно несвоєчасно провів з ним розрахунок при звільненні, звернувся до суду з цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

При вирішенні спору суд виходив з такого.

Відповідно до ч. 1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієїю та законами України (ст.19 Конституцій України).

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу.

Згідно з статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому, за правовою позицією висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Основні засади державної політики у сфері правового та соціального захисту осіб начальницького і рядового складу податкової міліції визначені Податковим кодексом України.

Відповідно до п.356.1 ст.356 ПК України держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України "Про Національну поліцію" та Законом України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист".

Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини 6 статті 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ тлумачить поняття "якість закону" так: національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах "C.G. та інші проти Болгарії" ("C. G. аnd Others v. Bulgaria") від 24 липня 2008 року, заява № 1365/07, п. 39, "Олександр Волков проти України" від 29 січня 2013 року, заява № 21722/11, п. 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах "Кантоні проти Франції" ("Cantoni v. France") від 11 листопада 1996 року, заява № 17862/91, п. 31-32, "Вєренцов проти України" від 11 квітня 2013 року, заява № 20372/11, п. 65).

Так як нормами спеціальних законів, які стосуються проходження служби особами начальницького і рядового складу податкової міліції не врегульовані питання строків при розрахунку, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні суд згідно з положеннями статті 9 КАС України вправі застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17 та постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16, від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 04 вересня 2020 року у справі № 120/2005/19-а.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці осіб начальницького і рядового складу податкової міліції, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні зі служби, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та статті 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в податковій міліції.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначено, що передаючи цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що 15 вересня 2015 року Верховний Суд України у справі з подібними правовідносинами (позивачка просила стягнути з роботодавця відшкодування за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, яка була встановлена рішенням суду) прийняв постанову №21-1765а15, у якій вказав на те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, тобто після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум).

На переконання Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду наведений вище висновок Верховного Суду України не узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), а саме з висновком, викладеним у рішенні від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України", відповідно до пункту 57 якого частина друга статті 117 КЗпП України, що передбачає право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як сума такої компенсації була встановлена судом.

Як вбачається із рішення ЄСПЛ, позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд ЄСПЛ, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата.

Однак доводи заявниці не прийняли суди. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 КЗпП України більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Разом з тим у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам (рішення у справі Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, пункт 54, ЄСПЛ 1999-I).

Відповідно за висновком ЄСПЛ не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (пункт 59 рішення).

За таких обставин Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція щодо застосування ст.ст.116, 117 КЗпП України викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі №810/451/17, від 18.09.2019 року у справі №552/2191/17, в постановах Верховного Суду від 10.05.2019 року у справі №П/811/276/16, від 29.11.2018 року у справі №826/2007/16, в постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 14.12.2016 року у справі №428/7002/14-ц, від 13.03.2017 року у справі №6-259цс17, Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29.01.2014 року у справі №6-144цс13, Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15.

З урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду викладених в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, в постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 суд зазначає, що стаття 117 КЗпП України розповсюджується і на правовідносини, що виникають після рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2019 року у справі №1.380.2019.000011 про присудження виплати позивачу грошового забезпечення за час перебування у розпорядженні.

Судом встановлено, що грошове забезпечення за період перебування позивача у розпорядженні з 29.05.2014 року до 18.06.2015 року йому було нараховано і виплачено 30 липня 2019 року, а не при звільненні зі служби 05.11.2015 року. Отже, існує несвоєчасний розрахунок з позивачем при звільненні з 06.11.2015 року до 29.07.2019 року.

З рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2019 року у справі №1.380.2019.000011 вбачається, що у цій справі предметом позову є стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 06.11.2015 року до 09.04.2019 року.

Тому, відповідно до статті 117 КЗпП України позивач мав право на отримання середнього заробітку за період затримки такого розрахунку з 10.04.2019 року до 29.07.2019 року.

Згідно з вимогами статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК).

Відповідно до статті 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

З огляду на вказане, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить право на отримання середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні ОСОБА_1 . як його спадкоємцям.

Відповідно до ст.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до грошового атестата №4 та довідки від 30.12.2015 року №9848/05-00-32/203, виданих СДПІ з ОВП у м.Львові МГУ Міндоходів, грошове забезпечення позивача за останні два календарних місяця, що передували звільненню зі служби, становило: вересень 2015 року - 14177,23 грн., жовтень 2015 року - 13788,73 грн. Число календарних днів в вересні 2015 року - 30 днів, в жовтні 2015 року - 31 день. Середньоденне грошове забезпечення становить 458,45 грн. (14177,23+13788,73):(30+31).

Оскільки остаточний розрахунок із позивачем при звільненні проведено 30.07.2019 року, то середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 10.04.2019 року до 29.07.2019 року із розрахунку 458,45 грн. в день за затримку терміном 111 календарних днів становить 50887,95 грн (458,45 грн * 111 день).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Згідно з ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року та часткове задоволення позову рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09.04.2019 року у справі №1.380.2019.000011, суд вважає за необхідне до спірних правовідносин застосувати принцип співмірності відповідно до якого розмір заявленого у позові середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні дорівнює розміру несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення за період перебування у розпорядженні і стягнути з відповідача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 10.04.2019 року до 29.07.2019 року в розмірі 47526,24 грн.

Згідно з вимогами ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Відповідно до ст.139 КАС України, належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь правонаступників позивачасудовий збір у сумі 768,40 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 77, 90, 139, 243-246, 255, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Офісу великих платників податків Державної податкової служби (04119 вул.Дегтярівська, 11-г, м.Київ, ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) середній заробіток у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні ОСОБА_1 за період з 10.04.2019 року до 29.07.2019 року в розмірі 23763 (двадцять три тисячі сімсот шістдесят три) грн. 12 коп.

3. Стягнути з Офісу великих платників податків Державної податкової служби (04119 вул.Дегтярівська, 11-г, м.Київ, ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 ) середній заробіток у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні ОСОБА_1 за період з 10.04.2019 року до 29.07.2019 року в розмірі 23763 (двадцять три тисячі сімсот шістдесят три) грн. 12 коп.

4. В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5. Стягнути з Офісу великих платників податків Державної податкової служби (04119 вул.Дегтярівська, 11-г, м.Київ, ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір в сумі 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп.

6. Стягнути з Офісу великих платників податків Державної податкової служби (04119 вул.Дегтярівська, 11-г, м.Київ, ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань, судовий збір в сумі 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 30.06.2021.

Суддя В.М. Сакалош