Справа № 640/8003/19
Суддя: Мамедова Ю.Т.
Дата ухвалення: 2021-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 червня 2021 року №640/8003/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Мамедової Ю.Т., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «С Кар» (місцезнаходження: 61080, м. Харків, проспект Гагаріна, б.201, ) до Київської міської митниці ДФС (03124, м. Київ, вул. Вацлава Гавела, 8-А ) та Київської митниці Держмитслужби (03124, м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, 8-А; ) про визнання протиправним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва(далі - суд) звернулось Товариства з обмеженою відповідальністю «С Кар» (далі - позивач/ТОВ «С КАР») з позовом до Київської міської митниці ДФС(далі - відповідач 1) в якому просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо прийняття Рішення про коригування митної вартості товарів від 05.04.2019 року №UA100000/2019/000082/2 та картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA100150/2019/00110;

- визнати протиправним та скасувати Рішення відповідача про коригування митної вартості товарів від 05.04.2019 року №UA100000/2019/000082/2 та картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA100150/2019/00110.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.05.2019 року після усунення позивачем недоліків адміністративного позову на виконання вимог ухвали суду від 15.05.2019 року, відкрито провадження у справі та призначення до розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Крім того, ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.01.2020 року до участі у справі № 640/8003/19 залучено Київську митницю Держмитслужби в якості співвідповідача (далі - відповідач 2).

Позовні вимоги обґрунтовані безпідставністю прийнятого відповідачем 1 рішення від 05.04.2019 року № UA100000/2019/000082/2 про коригування митної вартості товару та картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA100150/2019/00110, оскільки вони були прийняті з порушення визначеного законодавством порядку, без дотримання основних принципів митного регулювання. Оскаржувані рішення не містять відомостей про підстави невизнання заявленої митної вартості та підстав для її коригування. Позивач зазначає, що твердження відповідача 1 щодо відсутності документального підтвердження числових значень складових митної вартості товарів є необґрунтованим, отже оскаржувані рішення відповідача прийняті без достатніх правових підстав, а тому є протиправними та підлягають скасуванню.

Представник відповідача 1 надав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог з наступних підстав. Зокрема, зазначає, що для здійснення митного оформлення товарів та підтвердження митної вартості декларантом подані документи, відповідно до ч.2 ст. 53 МК України. Перевіркою наданих документів було встановлено, що вони містять розбіжності, числові значення складових митної вартості товарів, які є обов`язковими при її обчисленні, не підтверджені документально та заявлені неповні відомості про митну вартість товарів.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

18 лютого 2019 року між позивачем (покупець) та Union Parts Sp. Z o.o (постачальник) укладено контракт № 08/2019е на виробництво та поставку товару. Перелік товару, його вартість, виробник, торгова марка та країна походження визначені у специфікації № 1 до контракту від 18.02.2019 року № 08/2019е, відповідно до якої загальна вартість товару складає 14 671,11 доларів США.

04 квітня 2019 року з метою митного оформлення поставленого товару позивач подав митну декларацію №/2019/103300 відповідно до якої визначено митну вартість товару у розмірі 14 671,11 доларів США (за ціною контракту).

На підтвердження митної вартості та обраного методу визначення митної вартості позивачем разом з митною декларацією подано до відповідача наступні документи: рахунок-фактуру (інвойс) від 21.03.2019 року FEX/SPH/2019/03/003; рахунок-фактуру (інвойс) від 21.03.2019 року FEX/SPH/2019/03/004; рахунок-фактуру (інвойс) від 21.03.2019 року FEX/SPH/2019/03/005; автотранспортну накладну б/н від 01.04.2019 року; сертифікат походження товару PL/MF/AK 0201036 від 01.04.2019 року; банківські платіжні документи, що стосуються товару від 18.03.2019 року; документ, що підтверджує вартість перевезення товару б/н від 02.04.2019 року; контракт від 18.02.2019 року № 08/2019е; договір про надання послуг митного брокера; договір на перевезення 1201/19 від 01.04.2019 року; інформацію про позитивні результати державних видів контролю при застосуванні Порядку інформаційного обміну між органами доходів і зборів, іншими державними органами та підприємствами за принципом «єдиного вікна» з використанням електронних засобів передачі інформації.

За наслідками розгляду поданих позивачем документів, відповідачем повідомлено про відсутність пакувального листа та посилаючись на положення пунктів 2, 3 статті 53 та частини 21 статті 58 Митного кодексу України, було повідомлено про необхідність надати додаткові документи, а саме: каталоги; специфікації; прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; виписки з бухгалтерської документації; копію декларації відправника; висновок про якісні та вартісні характеристики товарів підготовлений спеціалізованою експертною організацією.

Так, у відповідь на зазначене повідомлення позивачем було додатково надано: копію митної декларації країни відправлення, прайс-лист.

05 квітня 2019 року за результатами розгляду зазначених вище документів відповідачем 1 було прийнято рішення №UA100000/2019/000082/2 про коригування митної вартості товарів.

Також, 05.04.2019 року року відповідачем 1 на підставі зазначеного вище рішення прийнята картка відмови в прийнятті митної декларації, митному оформлені випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA100150/2019/00110.

Не погоджуючись із діями відповідача щодо коригування митної вартості, та вважаючи рішення про коригування такої митної вартості та карту відмови в прийнятті митної декларації необґрунтованими та такими, що порушують його права, позивач звернувся до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Розглядаючи спірні правовідносини, суд виходить з того, що відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 248 Митного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Частиною 1 статті 257 Митного кодексу України встановлено, що декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії.

Статтею 49 Митного кодексу України передбачено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

При цьому згідно частини п`ятої статті 58 Митного кодексу України ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.

Відповідно до частини першої статті 57 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Таким чином, методи визначення митної вартості товарів можуть бути підрозділені на: а) основний; б) другорядні. Крім того, митним законодавством передбачена система другорядних методів. Під час визначення митної вартості товарів учасник митних відносин може застосувати тільки один із різновидів методів - основний метод або ж конкретний другорядний метод. Застосування методу визначення вартості товарів повинно бути обґрунтованим.

Згідно з частиною другою статті 54 Митного кодексу України контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.

За правилами частини третьої статті 58 Митного кодексу України у разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи, зазначені у пункті 2 частини першої статті 57 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 53 Митного кодексу України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Таким чином, документальне підтвердження в аспекті відповідних митних процедур має своїм завданням підтвердити: а) заявлену митну вартість товарів; б) обраний суб`єктом господарювання метод визначення такої вартості.

У відповідності до частини друга статті 53 Митного кодексу України документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

За правилами частини п`ятої статті 53 Митного кодексу України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Зі змісту статті 53 Митного кодексу України слідує, що законом визначений вичерпний перелік документів, що подається декларантом митному органу для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.

Дана норма кореспондує й положенням частини третьої статті 318 Митного кодексу України, якою встановлено, що митний контроль передбачає виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Зазначена позиція також відповідає стандартним правилам, встановленим пунктами 3.16 та 6.2 Загального додатку до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур, до якої Україна приєдналась згідно із Законом України від 15.02.2011 №3018-VI "Про внесення змін до Закону України "Про приєднання України до Протоколу про внесення змін до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур", якими запроваджено стандартні правила: на підтвердження декларації на товари митна служба вимагає тільки ті документи, які є необхідними для проведення контролю за даною операцією та забезпечення виконання усіх вимог щодо застосування митного законодавства; митний контроль обмежується мінімумом, необхідним для забезпечення дотримання митного законодавства.

Водночас частиною третьою статті 53 Митного кодексу України встановлено, що у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей.

Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою умовою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.

При цьому витребувати необхідно лише ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 Митного кодексу України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду від 27.04.2020 року у справі № 140/804/19.

Зі змісту положень розділу ІІІ («Митна вартість товарів та методи її визначення») Митного кодексу України випливає, що в аспекті реалізації процедур із визначення митної вартості товарів основоположну роль відіграє принцип обґрунтованості. Так, зокрема, митний орган повинен дотримуватися вимог принципу обґрунтованості при: а) встановленні належного до застосування методу визначення митної вартості товарів; б) встановленні достатнього переліку документів для цілей визначення митної вартості товарів.

Відповідно до положень пункту третього частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно рішення органу доходів і зборів не може ґрунтуватися на припущеннях, на сумнівах про повноту і достовірність відомостей про заявлену митну вартість товару; висновки цього органу повинні ґрунтуватися на достовірних і вичерпних доказах.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 1 зазначаючи про неможливість застосування основного методу визначення митної вартості посилався на те, що документи подані позивачем до митного оформлення містять розбіжності та не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, а саме: прайс-лист компанії Union Parts Sp. Z o.o адресований включно позивачу та не розповсюджується на інших суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності, що суперечить самій суті прайс-листа; у довідці про транспортні витрати відсутнє посилання на товаро-транспортні документ (CMR), а також довідка видана ФОП « ОСОБА_1 », а на товаро-транспортному документів перевізником зазначається ФОП « ОСОБА_2 »; в документах про сплату про товар зазначено реквізити контракту разом з тим відсутні посилання на реквізити інвойсів відповідно до яких було сплачено за такий товар. За таких умов, відповідач 1 прийшов до висновку про неможливість застосування основного методу визначення митної вартості (за ціною контракту) та застосував резервний метод.

Водночас суд критично ставиться, до зазначених фактів, адже визначені митним органом зауваження не мають відношення до документів, які були подані позивачем для підтвердження митної вартості товару.

Суд звертає увагу, що декларант наданими до митного оформлення документами повинен підтвердити числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводиться розрахунок такої. Даний обов`язок декларанта кореспондується із повноваженнями митного органу щодо перевірки (митного контролю) числового значення заявленої митної вартості. При цьому, митний орган має право витребувати додаткові документи у декларанта лише за умови, якщо вже надані документи не містять усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Так суд зазначає, що з поданих позивачем документів, а саме: : рахунок-фактуру (інвойс) від 21.03.2019 року FEX/SPH/2019/03/003; рахунок-фактуру (інвойс) від 21.03.2019 року FEX/SPH/2019/03/004; рахунок-фактуру (інвойс) від 21.03.2019 року FEX/SPH/2019/03/005; автотранспортну накладну б/н від 01.04.2019 року; сертифікат походження товару PL/MF/AK 0201036 від 01.04.2019 року; банківські платіжні документи, що стосуються товару від 18.03.2019 року; документ, що підтверджує вартість перевезення товару б/н від 02.04.2019 року; контракт від 18.02.2019 року № 08/2019е; договір про надання послуг митного брокера; договір на перевезення 1201/19 від 01.04.2019 року; митної декларації відправника можливо чітко встановити вартість товару за контрактом, адже зазначені документи мають всі необхідні реквізити, не мають розбіжностей в частині вартості товару та не викликають сумнівів в їх належності.

Так, з контракту від 18.02.2019 року № 08/2019е поданого позивачем вбачається, що поставки товару здійснюються лише за умови 100% оплати за товар, визначений у відповідних рахунках фактурах.

Відповідно до матеріалів справи на виконання зазначеного вище контракту позивачу було виставлено рахунок-фактуру (інвойс) від 21.03.2019 року FEX/SPH/2019/03/003 на суму 3741,36 доларів США; рахунок-фактуру (інвойс) від 21.03.2019 року FEX/SPH/2019/03/004 на суму 5742,67 доларів США; рахунок-фактуру (інвойс) від 21.03.2019 року FEX/SPH/2019/03/005 на суму 5187,08 доларів США, загалом на суму 14 671,11 доларів США.

Відповідно до платіжного доручення АТ «Альфа-Банк» від 18.03.2019 року, що містяться в матеріалах справи вбачається що позивач сплатив на користь постачальника 14 671,11 доларів США за контрактом від 18.02.2019 року № 08/2019е, що узгоджується із загальною сумою зазначеною в інвойсах поданих до митного оформлення.

Таким чином, суд зазначає, що числове значення ціни товару не підлягає сумніву та є підтвердженим документами поданими позивачем до митного оформлення та матеріалів справи.

Також, суд критично ставиться до посилання відповідача щодо зазначення різних суб`єктів господарської діяльності у документах щодо перевезення товару, з огляду на наявність в матеріалах справи договору укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 від13.08.2018 року № 13/08/18 про перевезення вантажів.

Крім того, суд не бере до уваги посилання відповідача 1 щодо сумнівів належності прайс-листа виробника, який складений лише для позивача, з огляду на відсутність законодавчо визначених вимог до оформлення зазначеного документа.

Таким чином, правильність визначення позивачем митної вартості товару за ціною договору, а також об`єктивна можливість застосування першого методу не були спростовані відповідачем 1.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи за результатами проведеної консультації, митну вартість товарів скориговано та визначено за резервним методом відповідно до статті 64 Митного кодексу України, на підставі інформації, наявної у митного органу.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що у якості джерела інформації стосовно визначення митної вартості товару були використані митні декларації від 10.12.2018 року №/2018/367651 та від 06.01.2019 року № 125200/2019/610160.

Суд звертає увагу, що відомості отримані з митних декларацій, раніше визнаних митним органом, мають лише допоміжний інформаційний характер при прийнятті митницею відповідних рішень та з об`єктивних причин не можуть містити усієї інформації, що стосується суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності, товарів і умов їх продажу, тому такі дані не можуть мати більше значення, ніж надані декларантом первинні документи про товар.

Розбіжність між рівнем заявленої декларантом митної вартості товару та рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких вже здійснено, не є беззаперечним доказом для підтвердження висновку про недостовірність даних щодо заявленої декларантом митної вартості товару.

Між тим, як вбачається з графи 33 оскаржуваного рішення, у ньому зазначено лише дату та номер митних декларацій, на підставі яких здійснено коригування митної вартості, що не дає підстав вважати таке рішення обґрунтованим та мотивованим у контексті положень пунктів 2, 4 частини другої статті 55 Митного кодексу України.

Таким чином, у рішенні про коригування заявленої митної вартості, крім номерів та дат митних декларацій, які були взяті за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, митний орган повинен також навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та зазначити докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у своїх постановах від 19 червня 2018 року у справі №826/6346/16 (№К/9901/36092/18), від 31.01.2018 у справі №813/7272/13-а (К/9901/3036/18), від 02.03.2018 у справі №804/2997/17 (К/9901/4472/17).

Підсумовуючи вищевикладене суд дійшов до висновку, що відповідачем 1 не доведено обставин, які б викликали обґрунтовані сумніви в достовірності проведеного позивачем розрахунку митної вартості товарів за ціною договору, а інших обставин, які б впливали на рівень задекларованої позивачем митної вартості товарів не встановлено.

Таким чином суд дійшов висновку про необґрунтованість картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA100150/2019/00110 та оскаржуваного рішення про коригування митної вартості від 05.04.2019 року №UA100000/2019/000082/2.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суд перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до положень частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно яких підлягають відшкодуванню або оплаті витрати позивача - не суб`єкта владних повноважень лише при задоволенні адміністративного позову.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні з адміністративним позовом до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1921,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2822 від 07.05.2019 року, що міститься в матеріалах справи.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці Держмитслужби підлягає сплачений позивачем судовий збір у сумі 1921,00 грн.

Крім того, 08.07.2019 року від представника позивача надійшло клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Згідно зі частини 1 та пункту 1частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Зазначені положення кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Відповідно до пунктів 1, 5, 6 статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; захист - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні захисту прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

З приводу зазначеного питання висловлювався і Конституційний Суду України, так, пунктом 3.2 рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Також Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті частини другої статті 3, статті 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

Отже, з викладеного слідує, що до правової (правничої) допомоги належать, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру тощо.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною четвертою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Аналогічна правова позиція викладена у Додатковій постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі справа №826/841/17 (адміністративне провадження №К/9901/5157/19).

Так, представником позивача на підтвердження понесення витрат на правову допомогу надано до суду договір про надання правової допомоги від 19.04.2019 року № 19-04/19, Акт виконаних робіт з надання правової допомоги за Договором від 02.07.2019 року, рахунок-фактуру від 04.07.2019 року на 3000 грн.; виписку з АТ «КБ «ПриватБанк» станом на 04.07.2019 року на підтвердження сплати позивачем 3000 грн. за договором про надання правової допомоги від 19.04.2019 року № 19-04/19

Оцінюючи співмірність витрат позивача на правничу допомогу із складністю предмету позову та обсягу наданих робіт, суд зазначає, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачем клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги та доказів на підтвердження неспівмірності витрат до суду не надано.

За таких умов суд дійшов до переконання про наявність підстав для задоволення клопотання позивача про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн. з бюджетних асигнувань Київської митниці Держмитслужби.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «С Кар» (місцезнаходження: 61080, м. Харків, проспект Гагаріна, б.201, ) задовольнити у повному обсязі.

2. Визнати протиправними дії Київської міської митниці ДФС (03124, м. Київ, вул. Вацлава Гавела, 8-А ) щодо прийняття Рішення про коригування митної вартості товарів від 05.04.2019 року №UA100000/2019/000082/2 та картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA100150/2019/00110.

3. Визнати протиправним та скасувати Рішення Київської міської митниці ДФС (03124, м. Київ, вул. Вацлава Гавела, 8-А ) про коригування митної вартості товарів від 05.04.2019 року №UA100000/2019/000082/2 та картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA100150/2019/00110.

4. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «С Кар» (місцезнаходження: 61080, м. Харків, проспект Гагаріна, б.201, ) за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці Держмитслужби (03124, м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, 8-А; ) судовий збір у розмірі 1921,00 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня нуль копійок).

5. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «С Кар» (місцезнаходження: 61080, м. Харків, проспект Гагаріна, б.201, ) за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці Держмитслужби (03124, м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, 8-А; ) понесені витрати на правову допомогу у розмірі 3000 (три тисячі гривень нуль копійок)

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Мамедова