Справа № 160/17229/20
Суддя: Врона Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2021-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Врона О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Дніпропетровської обласної державної адміністрації, в якій просить:
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що листом юридичного департаменту Дніпропетровської обласної державної адміністрації вих. №13-1343/0/139-20 від 10.08.2020 року «Про розгляд заяв», складеним за підписом виконуючого обов`язки директора департаменту Соловей О., позивачу за результатами опрацювання заяв, зареєстрованих в облдержадміністрації 31.07.2020 року за №7783/0/1-20, №7784/0/1-20 фактично відмовлено у затвердженні двох проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки, без оформлення відповідного розпорядчого індивідуального правового акту, у формі розпорядження. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок, виконані на замовлення позивача, були погоджені в порядку, встановленому ст. 186-1 Земельного кодексу України, що підтверджується висновком експерта державної експертизи ОСОБА_2 про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки №3704/82-19 від 04.04.2019 (ГУ Держгеокадастру у Волинській області №3704/82-19 від 04.04.2019) та висновком експерта державної експертизи ОСОБА_3 про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки №3924/82-19 від 10.04.2019 (ГУ Держгеокадастру у Волинській області №3924/82-19 від 10.04.2019), тому у відповідача відсутні правові (законні) підстави для відмови у затвердженні зазначених двох проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, з посиланням на нібито наявні недоліки окремих документів у складі документації, які перевірив експерт та надавши позитивний висновок, підтвердив їх відповідність вимогам законодавства України. На думку позивача, відповідач та його службові особи, не будучи експертом із земельних питань, протиправно перейняв на себе повноваження територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, фактично надає оцінку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, у той час коли вирішення таких питань не входить у його компетенцію згідно чинного законодавства України.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк, протягом п`яти днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.01.2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч.6 ст.12, ч.1,2 ст.257, ч.1 ст.260 Кодексу адміністративного судочинства України зазначена справа є справою незначної складності та розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження.
Згідно з ч.ч. 3, 4 ст.262 КАС України підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться.
Ухвалою суду від 24.05.2021 року поновлено провадження у справі( у перший робочий день після відпустки головуючого судді).
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
Листом юридичного управління Дніпропетровської обласної державної адміністрації вих. №13-898/0/139-19 від 10.06.2019 року «Про розгляд заяв», складеним за підписом виконуючого обов`язки начальника управління Байраченко А.А., позивачу за результатами опрацювання заяв, зареєстрованих в облдержадміністрації 23.05.2019 року за №4868/0/1-19, №4869/0/1-19 фактично відмовлено у затвердженні двох проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки, без оформлення відповідного розпорядчого індивідуального правового акту, у формі розпорядження.
Листом юридичного департаменту Дніпропетровської обласної державної адміністрації вих. №13-367/0/139-20 від 20.02.2020 року «Про розгляд заяв», складеним за підписом директора департаменту Большешапова О., позивачу за результатами опрацювання заяв, зареєстрованих в облдержадміністрації 06.02.2020 року за №1483/0/1-20, №1484/0/1-20 фактично відмовлено у затвердженні двох проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки, без оформлення відповідного розпорядчого індивідуального правового акту, у формі розпорядження.
Листом юридичного департаменту Дніпропетровської обласної державної адміністрації вих. №13-1343/0/139-20 від 10.08.2020 «Про розгляд заяв», складеним за підписом виконуючого обов`язки директора департаменту Соловей О., позивачу за результатами опрацювання заяв, зареєстрованих в облдержадміністрації 31.07.2020 року за №7783/0/1-20, №7784/0/1-20 фактично відмовлено у затвердженні двох проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки, без оформлення відповідного розпорядчого індивідуального правового акту, у формі розпорядження.
Лист юридичного департаменту Дніпропетровської обласної державної адміністрації вих. №13-1343/0/139-20 від 10.08.2020 року «Про розгляд заяв» отриманий представником позивача 14.12.2020 року на адвокатський запит вих. №5/2020 від 17.11.2020 року через засоби електронного зв`язку, у вигляді сканкопії.
Не погоджуючись з відмовою юридичного департаменту Дніпропетровської обласної державної адміністрації вих. №13-1343/0/139-20 від 10.08.2020 року у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Основним нормативним актом, який регулює земельні відносини, є Земельний кодекс України від 25.10.2001 №2768-ІІІ (з наступними змінами і доповненнями, в чинній на момент виникнення спірних відносин редакції, далі по тексту - Земельний кодекс).
Відповідно до частини першої статті 3 Земельного кодексу, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Згідно з статтею 116 Земельного кодексу громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (абзац перший частини першої). Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга). Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (частина третя). Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання (частина четверта).
За змістом положень статті 122 Земельного кодексу України вирішення питань стосовно передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
Зокрема, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Частиною 6 статті 123 Земельного кодексу України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.
На підставі частини 11 статті 123 Земельного кодексу України рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються:
- затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;
- вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності);
- надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.
Згідно з частиною 14 статті 123 Земельного кодексу України підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.
Отже, наведені норми права дають підстави для висновку про те, що відповідач після отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про надання земельної ділянки у користування; підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.
Як було встановлено вище, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок, виконані на замовлення позивача, були погоджені в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, що підтверджується висновком експерта державної експертизи ОСОБА_2 про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки №3704/82-19 від 04.04.2019 (ГУ Держгеокадастру у Волинській області №3704/82-19 від 04.04.2019) та висновком експерта державної експертизи ОСОБА_3 про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки №3924/82-19 від 10.04.2019 (ГУ Держгеокадастру у Волинській області №3924/82-19 від 10.04.2019).
Жодного рішення стосовно розгляду заяви позивача не прийнято та не надано ані суду, ані позивачу.
Відповідачем лише складено лист вих. №13-1343/0/139-20 від 10.08.2020 року про наявність недоліків в проектах землеустрою щодо відведення земельної ділянки, наданих позивачем.
Верховний Суд у постанові від 24.01.2020 року у справі №316/979/18 зробив висновок, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:
1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;
2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);
3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України;
4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;
5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.
Також Верховний Суд зазначив, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 Земельного кодексу України, норми статті 118 Земельного кодексу України не містять. При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватися саме на етапі погодження такого проекту.
Отже, визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого земельного питання.
Після розроблення проекту землеустрою на підставі отриманого громадянином від відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або за принципом мовчазної згоди такий проект підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, який за результатом дослідження обов`язкових до подання документів надає вмотивований висновок про його погодження або про відмову в такому погодженні.
Погоджений проект землеустрою подається громадянином до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, і такий орган у двотижневий строк зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.
Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень, голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази.
Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» встановлено, що розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов`язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.
Пунктом 11 ч.1 ст.21 передбачено, що місцева державна адміністрація погоджує документацію із землеустрою у випадках та порядку, визначених Земельним кодексом України та Законом України "Про землеустрій", щодо відповідності зазначеної документації законодавству у сфері охорони навколишнього природного середовища.
Отже, за результатами розгляду клопотання особи повинно прийматись рішення, що є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади. Відповідним рішенням місцевої державної адміністрації є розпорядження.
Проте, Дніпропетровська обласна державна адміністрація не здійснила належного розгляду заяв позивача та не прийняла жодного рішення, встановленого Законом України «Про місцеві державні адміністрації» та Земельним кодексом України. Доказів протилежного суду не надано.
За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09.04.2018 року у справі №П/9901/137/18 (800/426/17) під протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Стосовно позовної вимоги про визнання протиправної відмови юридичного департаменту Дніпропетровської обласної державної адміністрації вих. №13-1343/0/139-20 від 10.08.2020 року у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, суд зазначає наступне.
Вказаний лист юридичного департаменту облдержадміністрації за своїм змістом є роз`ясненням (рекомендацією) щодо усунення недоліків наданих документів, а не відмовою у розумінні статі 123 ЗК України. Доводи позивача про те, що юридичний департамент облдержадміністрації незаконно відмовив у затвердженні проекту землеустрою, є безпідставними, оскільки як встановлено судом вище, відповідач не прийняв належне рішення у відповідності до вимог Закону України «Про місцеві державні адміністрації» за результатом розгляду заяв ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду.
Отже, у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправної відмови юридичного департаменту Дніпропетровської обласної державної адміністрації вих. №13-1343/0/139-20 від 10.08.2020 року у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду належить відмовити, оскільки така вимога без прийняття належного рішення за результатами розгляду заяви позивача, є передчасною.
Стосовно позовних вимог про зобов`язання Дніпропетровської обласної державної адміністрації розглянути заяви ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 від 30.07.2020, зареєстровані в облдержадміністрації 31.07.2020 року, про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду та прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства, суд зазначає наступне.
За змістом положень статті 122 Земельного кодексу України вирішення питань стосовно передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
Верховний Суд у постанові від 24.12.2019 року у справі №823/59/17 зазначив, що умови, за яких орган відмовляє у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - затвердити проект землеустрою або відмовити в його затвердженні, якщо для цього є законні підстави.
У постанові від 28.05.2020 року у справі №819/654/17 Верховний Суд зазначив, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Затвердження проекту землеустрою є останньою стадією при набутті права оренди на земельну ділянку, а відтак, без здійснення відповідачем відповідної перевірки на предмет відповідності вимогам земельного законодавства такого проекту землеустрою (зокрема, щодо відсутності підстав для відмови у його затвердженні), суд позбавлений можливості прийняти рішення про зобов`язання затвердити проект землеустрою.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на правову позицію Верховного Суду, заявлені вимоги про зобов`язання Дніпропетровської обласної державної адміністрації розглянути заяви ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 від 30.07.2020 року, зареєстровані в облдержадміністрації 31.07.2020, про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду та прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню судом.
Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На підставі викладеного, суд робить висновок, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню судом з виходом за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивачем сплачено суду судового збору за подачу позову до суду у розмірі 2522,40 грн., що підтверджується квитанцією від 17.12.2020 року, та за подачу заяви про забезпечення доказів у розмірі 630,60 грн.
Отже, оскільки позовну заяву задоволено частково, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 2522,40 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі пропорційному до задоволених позовних вимог у розмірі 1681,60 грн. Сплачений судовий збір за подачу заяви про забезпечення доказів у розмірі 630,60 грн. підлягає стягненню на користь позивача у повному обсязі.
В позовній заяві позивачем заявлено клопотання про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн.
Відповідно до частин 1 та 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених норм дає суду підставу прийти до висновку про те, що витрати сторони на правничу допомогу мають бути фактично понесеними (здійсненими) та підтвердженими відповідними належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами.
До матеріалів справи позивачем додано:
- копію договору про надання правової допомоги від 16.11.2020 року №3;
- копію ордеру на надання правової допомоги серія ПТ №219300;
- копію свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю №3703 від 20.10.2020 року.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Верховним судом в постанові від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Суд зазначає, що здійснені адвокатом дії, визначені в рахунках на оплату, мали бути здійснені адвокатом фактично, та дійсність їх вчинення має бути підтверджена в матеріалах справи.
Більше того, адвокатом в поданих документах має бути відображений фактичний час, витрачений на здійснення тих чи інших дій в межах заявленого спору.
Суду не надано жодного належним чином складеного документа на підтвердження витраченого адвокатом часу на надання послуг з визначенням переліку наданих послуг та витраченого часу на надання таких послуг, а також платіжного документу на перерахування суми коштів за надання правової допомоги.
Суду не надано жодного документу, який має посилання на адміністративну справу, в межах якої повинні бути сплачені ці кошти.
Оскільки жодних документів на підтвердження понесених витрат адвокатом та наданих послуг, а також документу, який би підтверджував сплату адвокату коштів позивачем суду не надано, у суду відсутні підстави для стягнення витрат на правову допомогу.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 262, 295, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Дніпропетровської обласної державної адміністрації судові витрати з оплати судового збору у сумі 2312 грн. 20 коп.
В задоволенні клопотання про стягнення витрат на правову допомогу - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Врона