Справа № 320/1888/21
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2021-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2021 року справа № 320/1888/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Коздровської К.Д., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови

Суть спору: ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач), в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 15.01.2021 у ВП 48077956, винесену державним виконавцем Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Супрун Людмилою Юріївною.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що постанова про стягнення виконавчого збору від 15.01.2021 у розмірі 18766,55 грн. в межах виконавчого провадження №48077956 прийнята відповідачем всупереч вимогам Закону України "Про виконавче провадження", Інструкції з організації примусового виконання рішень, а також не відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №2540/3203/18, оскільки підставою для стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, однак в рамках виконавчого провадження №48077956 відповідач не стягнув у примусовому порядку суму, зазначену у виконавчому листі №2/359/2440, виданому Бориспільським міськрайонним судом 25.11.2014. У даному випадку погашення заборгованості між боржником та стягувачем було врегульовано без участі державної виконавчої служби.

Також позивач вказує, що відповідачу про фактичне виконання рішення стало відомо ще 07.10.2020, протягом чотирьох місяців позивач неодноразово звертався до відповідача у телефонному режимі щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, однак постанову про закінчення виконавчого провадження було винесено лише 08.02.2021.

Відтак, на думку позивача, винесена відповідачем в рамках виконавчого провадження №48077956 оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору від 15.01.2021 у ВП 48077956 є протиправною та підлягає скасуванню.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.03.2021 поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом до Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови. Відкрито провадження в адміністративній справі №320/1888/21 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та в порядку, визначеному положеннями ст. 287 КАС України. Витребувано докази у справі від сторін.

Вказану ухвалу суду від 01.03.2021 відповідачу направлено засобами електронного зв`язку позовну заяву разом із додатками. Електронне повідомлення, що вміщує файл з копією ухвали доставлено на адресу електронної пошти відповідача - 10.03.2021 о 20:48 год., що підтверджується звітом Інтернет провайдера.

Проте відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву у строк, встановлений судом не скористався.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 повторно витребувано докази у справі від відповідача.

31.03.2021 на офіційну електронну адресу суду від відповідача надійшли витребувані судом докази, зокрема копії матеріалів виконавчого провадження №48077956.

Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З огляду на зазначене, суд вважає за можливим розглянути та вирішити справу по суті у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, паспорт громадянина України у формі ID-картки № НОМЕР_1 , виданий 19.04.2018, орган що видав 3222 (а.с.9).

Судом встановлено, що на виконанні у Бориспільському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № 48077956 з примусового виконання виконавчого листа №2/359/2440 від 12.11.2014, виданого Бориспільським міськрайонним судом Київської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості у розмірі 187665,59 грн.

Матеріали справи свідчать, що 13.07.2015 головним державним виконавцем Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Лузановою О.В. на підставі виконавчого листа №2/359/2440, виданого Бориспільським міськрайонним судом Київської області 26.11.2014, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №48077956, відповідно до якої за виконавчим листом №2/359/2440, виданим Бориспільським міськрайонним судом Київської області 26.11.2014 на суму боргу 187665,59 грн., відкрито виконавче провадження. Стягувачем у даному виконавчому провадженні є ПАТ "Дельта Банк", боржником - ОСОБА_1 (а.с.11).

У подальшому, в рамках виконавчого провадження № 48077956 відповідачем були винесені наступні постанови:

- постанова від 29.05.2018 ВП №48077956 про арешт майна боржника (а.с.61);

- постанова від 11.11.2020 ВП №48077956 про заміну сторони виконавчого провадження, а саме стягувача - ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» (а.с.73);

- постанова від 15.01.2021 ВП №48077956 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження відповідно до ст. 42 Закону України "Про виконавче провадження" (а.с.73 зворотній бік);

- постанова від 15.01.2021 ВП №48077956 про стягнення виконавчого збору в сумі 18766,55 грн. відповідно до ст.ст. 3, 27, 40 Закону України "Про виконавче провадження" (а.с.74).

03.02.2021 на адресу Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшла заява (з відміткою повторно) від стягувача ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», яке є правонаступником ПАТ «Дельта Банк» про закінчення виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого листа №2/359/2440, виданого Бориспільським міськрайонним судом Київської області 26.11.2014, про стягнення з боржника ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 187665,59 грн. на користь ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.74-75).

08.02.2021 постановою головного державного виконавця Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Письком Юрієм Вікторовичем виконавче провадження № 48077956 з примусового виконання виконавчого листа №2/359/2440, виданого Бориспільським міськрайонним судом Київської області 26.11.2014 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 187665,59 грн. на користь ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» закінчено. Даною постановою встановлено, що борг сплачено у повному обсязі згідно заяви стягувача від 03.02.2021. Виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій боржником не сплачено. Виділено в окреме провадження постанову про стягнення виконавчого збору №48077956 від 15.01.2021 та постанову про стягнення витрат на проведення виконавчих дій №48077956 від 15.01.2021.

Позивач, вважаючи постанову про стягнення виконавчого збору від 15.01.2021 в рамках виконавчого провадження №48077956 протиправною та такою, що порушує його права та інтереси, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає Закон України від 02.06.2016 №1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (далі - Закон №1403-VIII, у редакції чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови від 15.01.2021).

Статтею 1 Закону № 1403-VIII визначено, що примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Згідно зі статтею 3 Закону № 1403-VIII завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон №1404-VIII, у редакції чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови від 15.01.2021) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 5 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII визначено, що одним із виконавчих документів є постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору.

Згідно зі статтею 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини першої, частини п`ятої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Частиною другою статті 27 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (із змінами внесеними згідно із Законом № 2475-VIII від 03.07.2018, який набув чинності 28.08.2018).

За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої, частини дев`ятої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 39 Закону №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Частиною третьою статті 40 Закону №1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Підпунктом 5 пункту 27 Закону України від 03.07.2018 № 2475-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" (далі - Закон № 2475-VIII), який набрав чинності 28.08.2018, внесено зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ, а саме: в частині другій слова "фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом" замінити словами "підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів".

Предметом спору у цій справі є правомірність винесення старшим державним виконавцем Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Супрун Людмилою Юріївною постанови від 15.01.2021 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 18766,55 грн. у виконавчому провадженні №48077956.

Спірні правовідносини у цій справі врегульовані частиною другою статті 27 Закону №1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII, який набрав чинності 28.08.2018.

Так, у цій справі оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору за ВП №48077956 у розмірі 18766,55 грн. прийнята державним виконавцем 15.01.2021.

Отже, на момент виникнення спірних правовідносин норми статті 27 Закону № 1404-VІІІ передбачали, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

За таких обставин, частина друга статті 27 Закону № 1404-VIII щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом діяла лише до 28.08.2018, а після 28.08.2018 розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми, яка підлягає стягненню.

Оскільки стягнення виконавчого збору, як окрема виконавча дія, здійснена державним виконавцем після набрання чинності Законом № 1404-VIII, а саме 15.01.2021, то в даному випадку підлягають застосуванню положення саме цього закону, з урахуванням внесених змін.

Отже, після набуття чинності змінами до частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII стягнення виконавчого збору не пов`язується із фактично стягнутою виконавцем сумою, а обчислюється у відсотках від суми, яка підлягає стягненню. Єдиною підставою нестягнення виконавчого збору є виконання рішення до відкриття виконавчого провадження.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 04.08.2020 у справі № 200/13920/19-а зазначив, що законодавець пов`язав можливість отримання виконавцем виконавчого збору (основної винагороди) не виключно з вчиненням ним певних виконавчих дій протягом усього часу тривання виконавчого провадження, яке призвело до фізичного стягнення коштів на користь стягувача з боржника. Сума основної винагороди у розмірі 10 відсотків визначається та стягується виходячи з сум коштів, що підлягають примусовому стягненню за виконавчим документом, і це не залежить від вчинених виконавчих дій після відкриття виконавчого провадження. Визначення розміру винагороди пов`язане з фактом початку примусового виконання за виконавчим документом.

У свою чергу у Законі № 1400-VIII початок примусового виконання рішення визначається статтею 26, відповідно до частини першої якої виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника.

За змістом цієї норми передбачено, що початок примусового виконання рішення починається з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Щодо доводів позивача про те, що при винесенні оскаржуваної постанови відповідачем порушено норми Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, суд зазначає таке.

Згідно із частиною восьмою розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (далі - Інструкція) про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження. Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору. Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

Отже, як приписами статті 27 Закону № 1404-VІІІ, так і положеннями Інструкції чітко визначено обов`язок державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору при надходженні виконавчого документа державному виконавцю одночасно із постановою про відкриття виконавчого провадження.

При цьому, положення Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог, зокрема Закону № 1404-VІІІ, та такі, що не можуть йому суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.

В силу наведених положень виконавець повинен вчиняти виконавчі дії з дотриманням вимог Закону № 1404-VІІІ, а також відповідно до інших законів, які є обов`язковими при вчиненні ним тих чи інших виконавчих дій, що є гарантією належного виконання виконавцем своїх обов`язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження.

Таким чином виконавець повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України. В цьому реалізується "правомірна поведінка" державного виконавця.

Стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження, незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Враховуючи зазначене, державний виконавець при винесенні постанови від 15.01.2021 про стягнення виконавчого збору у ВП №48077956 діяв в межах і спосіб, встановлених приписами Закону № 1404-VІІІ та Інструкції.

Щодо доводів позивача з приводу відсутності підстав для стягнення виконавчого збору у зв`язку з тим, що державним виконавцем фактично не виконано рішення суду в межах відкритого виконавчого провадження, при виконанні якого державним виконавцем не було вжито заходів примусового виконання, суд зазначає таке.

Слід зауважити, що після зміни правового регулювання відповідно до Закону №1404-VIII стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення без винесення відповідної постанови. Підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору є повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто. При цьому виконання постанови про стягнення виконавчого збору відбувається в порядку, передбаченому для примусового виконання виконавчих документів.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що державний виконавець визначає суму виконавчого збору у постанові про відкриття виконавчого провадження, а у випадку повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) постанова про стягнення виконавчого збору має бути прийнята не пізніше наступного дня з дня наведених обставин. При цьому, останнє повноваження реалізується державним виконавцем, якщо виконавчий збір ще не стягнуто. Крім того, наведені норми дозволяють державному виконавцю вирішити питання про стягнення виконавчого збору як у постановах про відкриття виконавчого провадження, закінчення виконавчого провадження, так і в окремій постанові, якою вирішується питання про стягнення виконавчого збору.

Оскільки на час відкриття виконавчого провадження відомості про повне виконання боржником рішення суду в добровільному порядку у державного виконавця були відсутні, то ним правомірно не пізніше наступного дня після закінчення виконавчого провадження прийнято постанову про стягнення виконавчого збору. Жодних обґрунтованих доводів з цього приводу, які б заслуговували на увагу та спростовували висновки суду позивачем не наведено, законність цієї спірної постанови не спростовано.

При цьому винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 08.02.2021 після винесення оскаржуваною постанови про стягнення виконавчого збору висновків суду про правомірність винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 15.02.2021 не змінює та не спростовує. Суд також зауважує, що предметом оскарження у даній справі постанова про закінчення виконавчого провадження від 08.02.2021 не є.

При цьому, суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що відповідачу про фактичне виконання рішення стало відомо ще 07.10.2020, оскільки відповідно до матеріалів виконавчого провадження №48077956 заява про закінчення виконавчого провадження (з відміткою повторно) від 29.01.2021 №Рі021о(1369954) на адресу Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшла 03.02.2021.

Матеріали виконавчого провадження №48077956 не містять іншого примірнику заяви ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» про закінчення виконавчого провадження, ніж той, що надійшов на адресу відповідача 03.02.2021.

За такого правового регулювання та обставин справи суд дійшов висновку, що старший державний виконавець Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Супрун Л.Ю. діяла на підставі та в межах своїх повноважень, тому вимога позивача про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору від 15.01.2021 у ВП 48077956 є необґрунтованою, отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

У позовній заяві позивач стверджує про те, що розмір виконавчого збору виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

На підтвердження цієї позиції скаржник наводить постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №2540/3203/18, вважаючи, що обставини його справи є подібними до тих, які розглядалися Великою Палатою Верховного Суду.

Суд зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №2540/3203/18, Велика Палата Верховного Суду досліджувала питання стягнення виконавчого збору відповідно до частини другої статті 27 Закону №1404-VIII (у редакції чинній до 28.08.2018), яка передбачала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

На підставі наведеного суд дійшов висновку, що правовідносини у цій справі та у справі №2540/3203/18 не є подібними та мають різне правове регулювання, тому посилання позивача на вказану постанову, слід відхилити.

Крім того, у згаданому судовому рішенні Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду. Крім того, суд зазначив, що у разі фактичного виконання виконавчого документа майнового характеру у повному обсязі або частково державному виконавцю виплачується винагорода у відсотковому співвідношенні від стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Тобто, у справі № 2540/3203/18 Велика Палата Верховного Суду дала оцінку правовідносинам, які виникли у зв`язку з невизначеністю правового режиму застосування судами частини другої статті 27 та частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII при винесенні державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону.

В той же час, суд наголошує, що не зважаючи на подібність правовідносин, нормативне регулювання у цій справі та справі № 2540/3203/18 здійснюється за різними редакціями статті 27 Закону № 1404-VIII.

Таким чином суд вважає необґрунтованими посилання позивача на необхідність застосування до спірних правовідносин правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі 2540/3203/18, предметом спору у якій була постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору, яка винесена 03.08.2018, тобто до набуття чинності зазначеними вище змінами у частині другій статті 27 Закону № 1404-VIII.

Тобто, правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 11.03.2020 у справі 2540/3203/18 в межах спірних правовідносинах не є релевантними.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02.06.2021 у справі №160/4481/20, від 31.05.2021 у справі №160/7321/19, від 26.06.2020 у справі № 360/3324/19, від 20.11.2019 у справі №480/1558/19, який має бути врахований судом при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин відповідно до положень ч.5 ст. 242 КАС України.

За таких обставин, системно проаналізувавши положення законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, -

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи у порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Дата складення повного тексту рішення - 29.06.2021 р.

Суддя Кушнова А.О.