Справа № 260/1633/21
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2021-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

29 червня 2021 року м. Ужгород№ 260/1633/21
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинець Д.В., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (пл. Шандора Петефі, буд. 14, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ) до Дочірнього підприємства «Тиса Прім» Товариства з обмеженою відповідальністю «Плодоовоч-Уж» (вул. Благоєва, буд. 1 «А», м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ) про стягнення адміністративно-господарських санкцій, -

В С Т А Н О В И В:

06 травня 2021 року, Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - позивач) звернулося до Закарпатського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Дочірнього підприємства «Тиса Прім» Товариства з обмеженою відповідальністю «Плодоовоч-Уж» (далі - відповідач), якою просить суд: стягнути з відповідача 77 400,00 грн. адміністративно-господарських санкцій та 325,08 грн. пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю (а.с.1-3).

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов - п`ятнадцять днів з дня вручення йому копії даної ухвали суду та роз`яснено сторонам, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.10, 11).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не сплатив адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році у розмірі 77 400,00 грн. та пеню за порушення встановлених законодавством термінів сплати адміністративно-господарський санкцій у розмірі 325,08 грн., у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.

02 червня 2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с.15-20). Проти позову відповідач заперечує. Обґрунтовує свої доводи наступним. Наказом Міністерства соціальної політики України № 591 від 27 серпня 2020 року, було затверджено нову форму подання роботодавцями звіту № 10-ПОІ, яка почала діяти за звітній період 2020 рік. Відповідно до пункту 2 Інструкції заповнення форми звітності № 10-ПОІ (річна) №Звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю№ (далі - Інструкція), встановлено у звіті чітко і розбірливо має бути заповнено всі графи та рядки. Замість відсутніх даних проставляється прочерк. У рядку « 06» звіту, зокрема відображається сума коштів адміністративно- господарських санкцій, яку повинен сплатити роботодавець у разі невиконання нормативу (пункт 12 Інструкції). Відповідачем, звіт за новою формою №10-ПОІ про зайнятість і працевлаштування осіб із інвалідністю за 2020 рік, заповнювалось вперше, у зв`язку з чим при її заповненні відповідальною особою за подання звіту допущено помилку, а саме випадково не було заповнено код рядка « 02» звіту, в якому вказується дані про середньооблікову кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність. При цьому, оскільки відповідальною особою відповідача при заповненні звіту знаючи, ідо підприємством виконується норматив про працевлаштуванню осіб з інвалідністю, при заповнювані рядка « 06» щодо суми коштів адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, вказано суму 0 (нуль) гривень, тобто відсутні підстави для їх нарахування.

Окремо зазначив, що Наказом по підприємству ДП «Тиса-Прім» від 01.09.2009р., за № 21-К , прийнято на посаду робочого магазину Тиса-Прім, ОСОБА_1 (на момент прийняття на роботу інвалід 2 групи загальне захворювання), що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 від 03.11.2009р. (а.с.21, 26). В подальшому вищезазначеному працівнику встановлено інвалідність 1 групи загальне захворювання, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 від 18.10.2017р. (а.с.27), однак продовжив працювати на підприємстві з урахуванням умов та характером праці відповідно до індивідуальних особливостей. У спірному 2020 році, відповідачем щомісячно подавились до ГУ ДПС у Закарпатській області, Додаток 4 Звіт про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загально обов`язкове державне соціальне страхування (а.с.28-31). Згідно поданих звітів вбачається, що за період з 01.01.2020р. по 01.08.2020р., включно на підприємстві облікова кількість штатних працівників 15, працівників яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність осіб 1, кількість застрахованих осіб у звітному періоді яким нараховано заробітну плату - 15, у тому числі чоловіків -1, жінок - 14. Код категорії працівника (чоловік) вказано « 2», що відповідає категорії застрахованої особи - працююча особа з інвалідністю (а.с.53, 54). Працевлаштована особа (працівник), що має встановлену інвалідність - ОСОБА_1 , який був прийнятий па роботу з 01.09.2009р., й працював на підприємстві по 04.08.2020р., включно. Наказом відповідача від 04.08.2020року, за № 96-К, було звільнено з роботи 7 працівників по переводу, на підставі п.5ст.36 КЗпП України, в тому числі і працівника ОСОБА_1 , який відповідно до законодавства має встановлену інвалідність. Як стверджує відповідач, дані обставини, свідчать про те, що у звітному періоді з січня по серпень 2020року, навіть враховуючи, що працівник з інвалідністю працював не весь звітний період, відповідачем все одно виконано норматив по працевлаштуванню осіб з інвалідністю у кількості (1 працівник), відповідно до кількості працевлаштованих осіб (15 працівників). Враховуючи вищенаведене у задоволені позовних вимог просить відмовити.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року було витребувано докази по справі, а саме: від Закарпатського обласного центру зайнятості: звіти форми № 3ПН та інформацію з єдиної інформаційно-аналітичної системи служби зайнятості України щодо актуальних вакансій для осіб з інвалідністю Дочірнього підприємства «Тиса Прім» Товариства з обмеженою відповідальністю «Плодоовоч-Уж» за 2020 рік.

На виконання ухвали суду про витребування доказів, Закарпатським обласним центром зайнятості було надано подану Дочірнім підприємством «Тиса Прім» Товариства з обмеженою відповідальністю «Плодоовоч-Уж» Звітність Інформацію про попит на робочу силу (вакансії), затверджену Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316 форми № 3-ПН. Відповідно до вищезазначеного доказу, відповідачам після відкриття (вивільнення) вакансії надано до фонду зайнятості звіт про наявність такого.

Згідно ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про задоволення адміністративного позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідачем 22 лютого 2021 року подано до Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт за формою № 10-ПОІ про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2020 рік (а.с.5).

Згідно рядка 03 звіту, кількість осіб з інвалідністю, які повинні працювати на підприємстві відповідно до вимог ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" становить - 1 особа, в той же час, згідно рядка 02 звіту на підприємстві протягом 2020 року середньооблікова кількість осіб з інвалідністю становила 1 особа.

Закарпатським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів за результатами звіту зроблено висновок, що відповідачем не виконано нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, як це передбачено ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні".

На підставі викладеного позивач розрахував суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та звернувся до суду із позовом про їх стягнення разом з пенею. За розрахунком позивача розмір адміністративно-господарських санкцій, що підлягає стягненню з відповідача становить 77 400,00 грн. та пеня 325,08 грн.

Законом України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ (далі - Закон № 875) визначені основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантовано їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закон № 875 забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Згідно з ч. 3 ст. 18 Закону № 875 підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону № 875 для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону № 875 підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 Закону № 875 виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з ч. 1 цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Судом встановлено, що відповідачем після вивільнення місця для особи з інвалідністю було подано до Закарпатського обласного центру зайнятості населення звіт форми 3-ПН щодо наявності вакантних місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, що підтверджується листом Закарпатського обласного центру зайнятості від 14.06.2021 року № 1085-13, надісланого на адресу суду на виконання ухвали про витребування доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд констатує, що відповідач намагався виконати свій обов`язок щодо вжиття необхідних заходів для працевлаштування осіб з інвалідністю, зокрема, створювало в установленому порядку відповідні робочі місця, інформувало органи державної служби зайнятості про наявність вільних робочих місць та вакантних посад для працевлаштування осіб з інвалідністю, а також самостійно здійснювало пошук таких осіб.

У разі відсутності необхідної кількості працевлаштованих інвалідів та відсутності попиту на робочі місця, якщо при цьому цей суб`єкт господарювання вжив усіх передбачених Законом України " Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні " заходів для працевлаштування останніх, адміністративно-господарські санкції не можуть застосовуватись.

Суд відхиляє посилання позивача на обов`язковість сплати відповідачем адміністративно-господарських санкцій за те, що середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, оскільки статтею 20 частиною 1 Закону України № 875-XII встановлено, що такі санкції сплачуються не тільки за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда, але за призначене і не зайняте інвалідом. Тобто, суб`єкт стягнення за цією нормою повинен був надати докази, що інваліди зверталися до підприємства з пропозицією укласти трудові договори, однак їм було відмовлено, тобто такі працівники не зайняли робочі місця.

У зв`язку з тим, що у діях відповідача відсутній склад правопорушення, на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, або за відмову направлених інвалідів працевлаштуватися.

Поряд з цим, фактів відмови зі сторони відповідача у працевлаштуванні осіб з інвалідністю за 2020 рік не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону № 875 підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Аналіз вищезазначених норм Закону № 875 дає підстави для висновку про те, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані:

- виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця;

- створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації;

- забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством;

- надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів;

- звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість і працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

- в разі не виконання такого нормативу - щороку сплачувати відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.

Таким чином, на підприємство покладається обов`язок самостійного працевлаштування інвалідів шляхом створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та інформування про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів, в тому числі і центри зайнятості. В свою чергу, закон не покладає обов`язок на підприємство здійснювати самостійний пошук працівників - інвалідів.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 07 лютого 2018 року справа №п/811/693/17, від 13 червня у справі № 819/639/17, від 28 травня 2019 року у справі № 820/2287/17.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону № 875 порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Отже, законом передбачена відповідальність підприємств, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом.

Згідно із ч. 1 ст. 217 Господарського кодексу України, господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.

Відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною другою наведеної статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Статтею 238 Господарського кодексу України передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Таким чином, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до учасника господарських відносин за порушення ним правил, встановлених законодавчими актами, при наявності в діях суб`єкту господарювання вини у вчиненні такого порушення та якщо ним не приймались заходи, спрямовані на недопущення господарського правопорушення.

Аналізуючи норми права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає, що проголошене частиною першою статті 17 Закону 875 забезпечення права інвалідів працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом, реалізовано законодавцем у спосіб покладення обов`язків з працевлаштування інвалідів як на роботодавців, так і на органи державної служби зайнятості населення.

При цьому, до обов`язків роботодавців щодо забезпечення працевлаштування інвалідів в силу приписів частини третьої статті 17, частини першої статті 18, частин другої, третьої, п`ятої статті 19 Закону 875 фактично віднесено укладання трудового договору з інвалідом, який самостійно звернувся до роботодавця або був направлений до нього державною службою зайнятості (бо в силу статті 21 Кодексу законів про працю України саме наявність трудового договору вказує на виникнення у працівника обов`язку виконувати певну роботу, а у роботодавця обов`язку виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці), а в силу приписів частини третьої статті 18 вказаного закону - підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, як випливає з приписів частини третьої статті 18 Закону 875 до обов`язків органів державної служби зайнятості законодавцем віднесена організація працевлаштування інвалідів, бо саме з цією метою роботодавці зобов`язані надавати державній службі зайнятості відповідну інформацію.

Таким чином, передбачена частиною першою статті 20 Закону 875 міра юридичної відповідальності у вигляді виникнення обов`язку здійснити грошовий платіж на користь Фонду соціального захисту інвалідів має наставати або 1) в разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 18 Закону 875, а саме: не виділення та не створення робочих місць, не надання державній службі зайнятості інформації, не звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, так як саме ця бездіяльність має своїм фактичним наслідком позбавлення державної служби зайнятості можливості організувати працевлаштування інвалідів, або 2) в разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 17, частини першої статті 18, частин другої, третьої, п`ятої статті 19 Закону 875, що полягає у безпідставній відмові у працевлаштуванні інваліда, який звернувся до роботодавця самостійно чи був направлений до нього державною службою зайнятості.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 06 березня 2018 року у справі № 825/695/17 (№К/9901/15376/18).

Також, Верховний Суд 11 липня 2019 року розглянув аналогічну справу за № 804/7412/15, про що викладена правова позиція, що обов`язок підприємства зі створення робочих місць осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком займатись пошуком осіб з інвалідністю для працевлаштування, адже такий обов`язок покладався на органи працевлаштування.

У відповідності до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 КАС України.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача адміністративного-господарських санкцій та пені, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 241 - 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні адміністративного позову Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (пл. Шандора Петефі, буд. 14, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ) до Дочірнього підприємства «Тиса Прім» Товариства з обмеженою відповідальністю «Плодоовоч-Уж» (вул. Благоєва, буд. 1 «А», м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ) про стягнення адміністративно-господарських санкцій - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені пп. 15.5 п. 15 Розділу VII КАС України).

СуддяД.В. Іванчулинець