Справа № 540/1265/21
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2021-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/1265/21
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтовича І.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ювілейної сільської ради Олешківського району Херсонської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

29 березня 2021 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Ювілейної сільської ради Олешківського району Херсонської області (далі відповідач, Ювілейна сільрада), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Ювілейної сільської ради щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на рахунок необхідної суми заробітної плати, у тому числі премії, надбавки, яка була встановлена на рівні 50 %, профвнесків, інших необхідних платежів, середнього заробітку за час затримки даних виплат, індексації даних виплат, виплати компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати починаючи з 27.07.2018 року по теперішній час;

- стягнути з Ювілейної сільської ради необхідні суми заробітної плати, у тому числі премії, надбавки, яка була встановлена на рівні 50 %, профвнесків, інших необхідних платежів, середнього заробітку за час затримки даних виплат, індексації даних виплат, виплати компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати починаючи з 27.07.2018 по теперішній час;

- стягнути з Ювілейної сільської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 12.01.2018 року по 01.03.2018 року позивач працював на посаді спеціаліста з питань інвестицій та реклами Ювілейної сільради, а з 01.03.2018 року по 27.07.2018 року на посаді головного спеціаліста з питань інвестицій та реклами з якої звільнився за власним бажанням. За період роботи в травні місяці 2018 року позивач не отримав премії без повідомлення конкретних правових підстав для її не встановлення. З даного питання позивач звернувся до ГУ Держпраці в Херсонській області, яке листом №11-06/С-270 від 02.07.2018 року повідомило про протиправність дій відповідача з приводу невиплати позивачу премії та повідомило про порушення ст.98 КЗпП України та про винесення припису. Втім, відповідач премії за травень 2018 року так і не виплатив. В червні місяці позивач отримав заробітну плату в розмірі меншому ніж в травні місяці 2018 року. На запит про причини різниці в розміру заробітної плати між червнем та травнем 2018 року, позивач отримав відповідь про позбавлення надбавки в розмірі 50%. А також про утримання з позивача профвнесків, згоди на які він не надавав. Позивач вважає, що не виплата премії за травень 2018 року та надбавки на рівні 50% за червень 2018 року є невиплатою заробітної плати, а тому ці суми необхідно стягнути з відповідача із застосуванням індексації, виплатою компенсації частини втраченого доходу у зв`язку із порушенням строку його виплати, стягненням середнього заробітку за час затримки даних виплат. Окремо позивач зазначає, що бездіяльність відповідача завдала йому моральних страждань, які еквівалентні 50000 грн.

02.04.2021, ухвалою суду позовна заява залишена без руху та позивачу встановлено строк для усунення вказаних недоліків не пізніше десяти днів з дня отримання ухвали, шляхом подання до суду документа про сплату судового збору з урахуванням висновків суду у даній ухвалі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Ухвалою суду від 20.04.2021 продовжено строку на усунення недоліків позовної заяви, встановлений ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 02.04.2021.

Станом на 30.04.2021 позивач вимоги ухвали суду від 02.04.2021 та від 20.04.2021 виконав у повному обсязі.

Ухвалою від 30.04.2021 року суд відкрив спрощене провадження в справі та ухвалив проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

31 травня 2021 року представник відповідача подав до суду відзив, згідно з яким позовні вимоги не визнаються з таких підстав. Позивач стверджує, що відповідач протиправно позбавив його доплати до заробітної плати у розмірі 50%, яка виплачувалася йому у попередні місяці. Так дійсно, у період до 18.05.2018 року позивач мав надбавку до заробітної плати у розмірі 50%. Разом з тим відповідно до Розпорядження №58 від 18 травня 2018 року у зв`язку з нестачею коштів у фонді оплати праці надбавки були зменшені майже всім посадовим особам сільради. Так зазначеним розпорядженням позивачу було зменшено надбавку до 0%. Відповідно до документів, які подав сам позивач до суду, у травні 2018 року йому була виплачена надбавка за 17 днів місяця, тобто до дати винесення розпорядження. Зазначене розпорядження позивачем оскаржено не було. Слід відмітити, що доплата за високі досягнення у праці або виконання важливої роботи призначається працівникам, які, власне, мають високі досягнення у праці або виконують важливу роботу. За просте виконання своїх посадових обов`язків особа отримує основну заробітну плату, а встановлення будь-яких доплат є правом, а не обов`язком роботодавця. Позивач не стверджує, що у спірний період він мав високі досягнення у праці або виконував особливо важливу роботу, якщо позивач стверджує, що він мав такі досягнення, то має надати суду відповідні докази. На даний час законодавство не встановлює визначення терміну «премія». Разом з тим у Рекомендаціях щодо організації матеріального стимулювання праці працівників підприємств і організацій, затверджених Наказом Міністерства праці та соціальної політики України №23 від 29 січня 2003 року, дається таке визначення премії: «Премія - основний вид додаткової, понад основну заробітну плату, винагороди, яка виплачується працівникам за результатами їх трудової діяльності та виробництва в цілому за показниками та умовами оцінки цих результатів, визначеними підприємством». Зазначене визначення узгоджується і зі звичайним значенням слова премія - винагорода за певні досягнення. У Ювілейній сільській раді, як правильно зазначено у позові, премії виплачуються щомісячно на підставі розпоряджень селищного голови - з урахуванням наявності високих досягнень у праці. Виплата премій є дискреційним повноваженням керівника. Керівник приймає рішення про виплату премій, виходячи із власного аналізу того, яким чином працівники викопували поставлені перед ними завдання. Позивач не має права на будь-яке гарантоване нарахування премії за підсумками місяця, а тому судовий захист в даному випадку є неможливим. З урахуванням викладеного відповідач просить суд відмовити задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

08 червня 2021 року позивач подав до суду відповідь на відзив, відповідно до якої зазначив, що твердження відповідача з приводу відсутності коштів на оплату виплат необов`язкового характеру є неправдивим та таким, що суперечить реальним документам та подіям. Сільський голова не має повноважень одноособово вносити зміни до фонду оплати праці, оскільки це є повноваженнями сесії сільської. На думку позивача премія повинна була виплачуватись йому щомісяця, в том числі за травень та червень 2018 року. Відповідач не заперечив та не спростував утримання з заробітної плати позивача за весь період роботи в Ювілейній сільраді профвнесків згоду на які позивач не надавав.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Таким чином, суд розглядає справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства, які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд встановив такі обставини.

З трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_1 встановлено, що 01.03.2018 року його переведено на посаду головного спеціаліста з питань інвестиції та реклами Ювілейної сільради на підставі рішення 3 сесії 7 скликання №16 від 16.03.2018 року (запис в трудовій книжці №31 від 01.03.2018), 27.07.2018 року позивач звільнений за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, відповідно до розпорядження №53к від 05.07.2018 року (запис в трудовій книжці №32 від 27.07.2018 року).

За період роботи позивача на посаді головного спеціаліста з питань інвестиції та реклами в травні та червні місяці 2018 року відповідачем не нараховано та не виплачено позивачу щомісячну премію на яку згідно листа ГУ Держпраці у Херсонській області №11-06/С-270 від 02.07.2018 року він має право. В листі ГУ Держпраці у Херсонській області повідомлено, що при винесенні розпорядження про преміювання та в протоколі засідання профспілкового комітету Ювілейної сільради не було зазначено за яких підстав ОСОБА_1 позбавлено премії за травень 2018 року, що є порушенням ст.98 КЗпП України.

Стосовно спору про преміювання, то ГУ Держпраці в Херсонській області порадило позивачу звернутись до суду для вирішення даного питання.

В листі не йдеться мова про необхідність виплатити позивачу премію та надбавки.

11 червня 2018 року позивач звернувся до Ювілейного сільського голови ОСОБА_2 із заявою, в якій, серед іншого, просив виплатити в повному обсязі заробітну плату за травень 2018 року, надати письмове обґрунтування не нарахування позивачу премії за травень місяць та надати письмове пояснення законності відповідного порядку такої виплати заробітної плати аванс 4000 грн., зарплата 193,62 грн.

У відповідь, сільський голова повідомив позивача, що премія в травні 2018 року не встановлена позивачу через відсутність стосовно позивача підстав для такого преміювання. Відповідач повідомив, що посадовий оклад позивача станом на 01.05.2018 року становить 3350 грн., доплата за ранг посадової особи місцевого самоврядування становить 90 грн., доплата за вислугу років становить 344 грн., доплата 50% відповідно до Умов оплати праці - 1892 грн.

Дослідивши розрахункові листи за травень та червень 2018 року, позивач встановив, що в червні йому перестали платити надбавку по ст.268 в розмірі 50%, а також встановив, що з нього утримуються профвнески в розмірі 1%.

Позивач зазначає, що він не є членом профспілкового комітету та заяву про утримання зі своєї заробітної плати профвнесків не подавав, а тому таке утримання є неправомірним.

Також позивач вважає, що припинення виплати надбавки, яка була встановлена на рівні 50 % є протиправним.

Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною та просить стягнути з Ювілейної сільської ради необхідні суми заробітної плати, у тому числі премії, надбавки, яка була встановлена на рівні 50 %, профвнесків, інших необхідних платежів, середнього заробітку за час затримки даних виплат, індексації даних виплат, виплати компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати починаючи з 27.07.2018 по теперішній час. Окремо позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

При вирішенні спору по суті суд враховує наступне.

Відповідно до ч.3 ст.3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Стосовно правомірності/неправомірності дій відповідача щодо не виплати ОСОБА_1 в червні 2018 року надбавки, яка була встановлена на рівні 50% суд враховує таке.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» №268 від 09.03.2006 року затверджено схеми посадових окладів керівних працівників, спеціалістів і службовців … центральних органів виконавчої влади, державних колегіальних органів, їх територіальних органів, місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Рахункової палати Автономної Республіки Крим, виборчої комісії Автономної Республіки Крим, міністерств і республіканських комітетів Автономної Республіки Крим, органів прокуратури, судів та інших органів державної влади, згідно з додатками 1 - 47, 55, а також розміри надбавок за ранг державного службовця, дипломатичний ранг, спеціальне звання та окладів осіб рядового і начальницького складу податкової міліції за спеціальні звання згідно з додатками 56 - 58.

Умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються органом місцевого самоврядування виходячи з умов оплати праці, встановлених цією постановою, і схем посадових окладів згідно з додатками 48 - 54 і 57.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України №268 від 09.03.2006 року надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці:

1) установлювати:

…

в) надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи:

керівникам структурних підрозділів, їх заступникам, спеціалістам - у розмірі до 50 відсотків посадового окладу з урахуванням надбавки за ранг … посадової особи місцевого самоврядування … та надбавки (винагороди) за вислугу років;

службовцям - у розмірі до 50 відсотків посадового окладу з урахуванням надбавки за вислугу років. …

2) здійснювати преміювання працівників відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи, а також до державних і професійних свят та ювілейних дат у 2006 році в межах коштів, передбачених на преміювання у кошторисі відповідного органу, та економії коштів на оплату праці, а починаючи з 1 січня 2007 р. - у межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Конкретні умови, порядок та розміри преміювання працівників визначаються у положенні про преміювання відповідного органу.

В той же час відповідно до ч. 2 ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Як передбачає частина третя статті 97 КЗпП України конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Аналогічні за змістом приписи містяться і в статті 15 Закону України «Про оплату праці».

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом (ч.1 ст.15 Закону України «Про оплату праці»).

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті (ч.2 ст.15 Закону України «Про оплату праці»).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) структура заробітної плати складається з основної, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних і компенсаційних виплат.

Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженою наказом Держкомстату України від 13.01.2004 № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за №114/8713 (зі змінами і доповненнями).

Так, відповідно до п.2.2 розділу 2 Фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять:

Надбавки та доплати до тарифних ставок (окладів, посадових окладів) у розмірах, передбачених чинним законодавством, за: … інтенсивність праці; … високі досягнення в праці, у тому числі державним службовцям; …інші надбавки та доплати, передбачені чинним законодавством, включаючи доплату до розміру мінімальної заробітної плати (пп.2.2.1);

Премії та винагороди, у тому числі за вислугу років, що мають систематичний характер, незалежно від джерел фінансування (крім сум, указаних у пп. 2.3.2) (пп.2.2.2).

Аналізуючи вищенаведені правові норми суд дійшов висновку, що вид преміювання визначає керівник органу місцевого самоврядування - роботодавець в розумінні КЗпП Україна та Закону України «Про оплату праці» та керівник органу в розумінні постанови Кабінету Міністрів України №268 від 09.03.2006 року .

Звернення з поданням про преміювання не свідчить про обов`язковість його позитивного вирішення. Відтак, преміювання та встановлення відповідних надбавок провадиться у межах наявного фонду оплати праці та належить до дискреційних повноважень роботодавця. Крім того, право встановлення надбавок та премій належить саме до варіативних дискреційних повноважень, в силу яких, роботодавець вільний у виборі в межах затвердженого кошторису встановлювати їх або не встановлювати.

Верховний Суд в постанові від 24.12.2020 року в справі 802/1286/18-а, адміністративне провадження №К/9901/11472/19 (постанова знаходиться за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/93829272) погодився зі схожим висновком та зазначив, що дискреція це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі, якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.

Дискреція є необхідною та безальтернативною для управлінської діяльності адміністративного органу юридичною конструкцією, завдяки якій вирішується низка важливих завдань, центральними з яких є забезпечення справедливої, ефективної та орієнтованої на індивідуальні потреби приватної особи правозастосовної та правотворчої діяльності названих суб`єктів.

Дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».

Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) робить можливим здійснення адміністративними судами перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом внаслідок реалізації дискреційних повноважень.

У рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v.Bulgaria» № 30985/96).

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, прийнятої 11.03.1980, державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень як дискреційне повноваження слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою дискреції, тобто, коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами - державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.

Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Проте, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988), встановлено, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців.

Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї, та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Гавенда проти Польщі» від 14.03.2002).

Аналізуючи вищенаведені правові норми суд дійшов висновку, що надбавку за інтенсивність встановлює керівник суду залежно від особливостей виконання функцій і завдань державного органу. Відтак, преміювання та встановлення відповідних надбавок провадиться у межах наявного фонду оплати праці та належить до дискреційних повноважень роботодавця.

Крім того, право встановлення надбавок та премій належить саме до варіативних дискреційних повноважень, в силу яких, роботодавець вільний у виборі в межах затвердженого кошторису встановлювати їх або не встановлювати.

Стосовно утримання із заробітної плати позивача членських профспілкових внесків, то суд зазначає наступне.

Приписами частини першої статті 26 Закону України «Про оплату праці» та частини першої статті 127 КЗпП України закріплено, що відрахування із заробітної плати можуть провадитися тільки у випадках, передбачених законодавством.

Згідно з частинами першою та третьою статті 249 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний сприяти створенню належних умов для діяльності первинних профспілкових організацій, що діють на підприємстві, в установі, організації. За наявності письмових заяв працівників, які є членами професійної спілки, власник або уповноважений ним орган щомісяця безоплатно утримує із заробітної плати та перераховує на рахунок професійної спілки членські профспілкові внески працівників відповідно до укладеного колективного договору чи окремої угоди в строки, визначені цим договором чи угодою. Власник або уповноважений ним орган не вправі затримувати перерахування зазначених коштів.

Аналогічні норми містяться і в статті 42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15 вересня 1999 року №1045-XIV, за приписами абзацу п`ятого статті 1 якого член профспілки - особа, яка входить до складу профспілки, визнає її статут та сплачує членські внески.

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» профспілкові організації на підприємствах, в установах, організаціях та їх структурних підрозділах представляють інтереси своїх членів і захищають їх трудові, соціально-економічні права та інтереси. Свої повноваження первинні профспілкові організації здійснюють через утворені відповідно до статуту (положення) виборні органи, а в організаціях, де виборні органи не створюються, - через профспілкового представника, уповноваженого згідно із статутом на представництво інтересів членів профспілки, який діє в межах прав, наданих цим Законом та статутом профспілки.

Згідно з частиною другою статті 7 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» громадяни України вільно обирають профспілку, до якої вони бажають вступити. Підставою для вступу до профспілки є заява громадянина (працівника), подана в первинну організацію профспілки. При створенні профспілки прийом до неї здійснюється установчими зборами.

Позивач стверджує, що він не подавав заяви про участь у профспілковій організації Ювілейної сільради, а тому у відповідача відсутні правові підстави для утримання з його заробітної плати членських внесків профспілкових внесків.

В той же час відповідно до ч.6 ст.21 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» форми і системи оплати праці, норми праці, … схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються в колективному договорі з додержанням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) або територіальними угодами. Якщо колективний договір не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити зазначені питання з профспілковим органом.

В матеріалах справи знаходиться лист ГУ Держпраці в Херсонській області адресований позивачу №11-06/С-270 від 02.07.2018 року, в якому, серед іншого, зазначено, що сільським головою Ювілейної сільської ради в розпорядженні про преміювання та в протоколі засідання профспілкового комітету Ювілейної сільської ради не було зазначено з яких підстав позивача було позбавлено премії за травень 2018 року.

Тобто, в Ювілейній сільраді питання виплати надбавок та премій погоджується сільським головою з профспілковим комітетом Ювілейної сільради.

Після отримання розрахункових листів за травень та червень 2018 року, позивач не звертався до відповідача з питання наявності/відсутності у нього членства в профспілковій організації та не ставив під сумнів правомірність сплати членських профвнесків.

Дослідивши відповідь сільського голови Ювілейної сільради Салецькому О.І. суд встановив, що в лютому 2018 року останній отримав премію в розмірі 3800 грн. на підставі розпорядження №08-к від 16.02.2018 року, в березні 2018 року отримав премію в розмірі 1900 грн. на підставі розпорядження №15-к від 19.03.2018 року, в квітні 2018 року отримав премію в розмірі 9400 грн. на підставі розпорядження №21-к від 19.04.2018 року.

Оскільки сільський голова Ювілейної сільської ради погоджує питання преміювання з профспілковим комітетом Ювілейної сільради, який в свою чергу складає протоколи засідання профспілкового комітету Ювілейної сільської ради, в тому числі з розгляду питань преміювання своїх членів, які набули членство на підставі ст.7 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Позивач не ставить під сумнів ту обставину, що завдяки поданням профспілкового комітету йому в лютому-квітні 2018 року було виплачено премію в розмірі 15100 грн.

При цьому профспілковий комітет не готує на ім`я сільського голови подання стосовно працівників сільської ради, які не є його членами, оскільки у профспілкового комітету відсутні такі повноваження.

За таких обставин суд не може погодитись з правомірністю вимог позивача про відсутність факту членства в профспілковій організації Ювілейної сільради в спірний період.

З урахуванням викладеного, суд не встановив ознак протиправної бездіяльності та не встановив ознак протиправності дій відповідача в спірних правовідносинах, як наслідок відсутні правові підстави для стягнення з Ювілейної сільської ради суми заробітної плати, у тому числі премії, надбавки, яка була встановлена на рівні 50 %, профвнесків, інших необхідних платежів, середнього заробітку за час затримки даних виплат, індексації даних виплат, виплати компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати починаючи з 27.07.2018 по теперішній час.

Окремо суд звертає увагу представника відповідача, що відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Що стосується вимоги позивача про стягнення на його користь моральної шкоди в сумі 50000 грн., то суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, або незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо: шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Отже, законодавець пов`язує підстави відповідальності за завдану моральну шкоду з наявністю чи відсутністю, у передбачених випадках, вини. Однак, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності відшкодування моральної шкоди можливе лише у випадку доведення наявності такої шкоди.

Згідно п. п. 1-3 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає:

у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Разом з тим, відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судова практика виходить із положення, що "відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору".

За таких обставин основною умовою відшкодування моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі N 804/2252/14, від 31.01.2018 у справі N 813/5138/13-а та в рішеннях Верховного Суду від 12.02.2018 у справі N 800/500/16, від 01.03.2018 у справі N 9901/377/18.

На обґрунтування позовних вимог у цій частині позивач зазначає, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, перенесених ним внаслідок порушення відповідачем Конституції України та Законів України і, як наслідок, його прав на належне матеріальне забезпечення. Стверджує про те, що протиправні дії та бездіяльність відповідача завдали та продовжують завдавати йому моральних страждань, а для відновлення прав йому довелось звернутись до суду.

Вказані доводи суд оцінює критично, оскільки позивачем не надано суду будь-яких відомостей на підтвердження того, що відповідачем вчинено інші дії, які б завдали йому моральної шкоди.

Крім того, зі змісту аргументів позивача про стягнення моральної шкоди вбачається, що моральна шкода завдана не тільки діями пов`язаними з неналежною виплатою премії, надбавок та утриманням членських профвнесків, а й іншими діями відповідача, які не є предметом даних спірних правовідносин.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Як передбачає ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Обов`язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) "Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження".

Вирішуючи питання про застосування ст.13 Конвенції, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Аманн проти Швейцарії» (Заява N 27798/95 п.88) зазначено, що стаття 13 Конвенції вимагає, щоб кожен, хто вважає себе потерпілим внаслідок заходу, який, на його думку, суперечив Конвенції, мав право на засіб правового захисту у відповідному національному органі для вирішення свого спору, а в разі позитивного вирішення - для одержання відшкодування шкоди. Однак це положення не вимагає безумовного досягнення вирішення спору на користь заявника.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.74 КАС України).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч.2 ст.77 КАС України).

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

З урахуванням викладеного вище позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя І.І. Войтович

кат. 106030000