Справа № 140/2998/21
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2021-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 року ЛуцькСправа № 140/2998/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Смокович В.І.,

за участю секретаря судового засідання - Литвиненко І.П.,

представника позивача - ОСОБА_3,

представників Головного управління ДПС у Волинській області - Кучера Д.А., Арендарчука О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду із позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі - ГУ ДПС у Волинській області, відповідач, податковий орган, контролюючий орган) про визнання протиправним та скасування рішення про застосування фінансових санкцій від 30 грудня 2020 року №000374.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 серпня 2020 року ГУ ДПС у Волинській області було проведено фактичну перевірку ФОП ОСОБА_1 з питань додержання вимог, встановлених законодавством України, які є обов`язковими до виконання при здійсненні оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями, тютюновими виробами та пальним, за результатами якої складено акт від 25 серпня 2020 року.

Перевіркою встановлено, що 25 серпня 2020 року в магазині-кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює господарську діяльність позивач, згідно чека №4148 було придбано на розлив для споживання на місці в одноразовий стакан 0,5 л пива «Львівське світле розливне» по ціні 16,00 грн та одну пляшку пива 0,5 л «Свіжий розлив» по ціні 21,00 грн на загальну суму 87,00 грн. На час перевірки продавцем не пред`явлено документ, що засвідчує статус суб`єкта господарювання громадського харчування, чим порушено вимогу статті 15-3 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» від 19 грудня 1995 року № 481/95-ВР (далі - Закон № 481/95-ВР), а саме: продаж алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці суб`єктом, що не має статусу суб`єктів господарювання громадського харчування.

Перевіркою контрольних стрічок (звітів документів з носія) міnі-Т400МЕ встановлено продаж: 03 січня 2020 року згідно чека №3763 та 27 жовтня 2019 згідно чека №3589 по 1 пляшці настоянки «Статус шоколад» 0,5 л по ціні 75,00 грн, яка є нижчою за встановлені мінімальні роздрібні ціни на такі алкогольні напої, чим порушено вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2008 року №957 «Про встановлення розміру мінімальних оптово-відпускних і роздрібних цін на окремі види алкогольних напоїв» (далі - Постанова №957).

Щодо продажу пива на розлив та відсутності статусу суб`єкта господарювання громадського харчування позивач вказує, що в магазині-кафе в АДРЕСА_1 відсутні будь-які спеціально обладнані місця для споживання алкогольних напоїв одразу після їх придбання (столи, стільці) та продаж пива в магазині на розлив здійснюється лише в пластмасові бутилки або скляні банки (що приносять покупці), тобто розпивання пива в межах магазину не відбувається.

Стосовно продажу товарів за цінами нижчими за мінімально встановлені зазначає, що в Постанові №957 мінімальні ціни саме на настоянку не встановлені, а якщо настоянку прирівняти до горілки та лікеро-горілчаних виробів, то мінімальна вартість на неї становить 67,05 грн. (223,50 грн /100 х 30), відтак ФОП здійснив свою націнку та реалізовував настойку по ціні 75,00 грн за бутилку, що є вищою за мінімальну ціну на 8 грн.

Звертає увагу, що податковим органом не надано жодного доказу, який би підтверджував яким методом було здійснено розрахунок мінімальної ціни на продану настоянку та скільки оборотів (% спирту) містила дана настоянка.

З огляду на зазначене, позивач не погоджується з прийнятим рішенням про застосування фінансових санкцій та просить адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на позовну заяву від 13 травня 2021 року №1391/03-20-20 представник ГУ ДПС у Волинській області позовних вимог не визнав мотивуючи тим, що на підставі наказу ГУ ДПС у Волинській області від 20 серпня 2020 року №1530 та направлень на фактичну перевірку від 20 серпня 2020 року №364, №365 працівниками ГУ ДПС у Волинській області 25 серпня 2020 року було проведено фактичну перевірку магазину-кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює торгівельну діяльність ФОП ОСОБА_1 .

За наслідками проведення зазначеної перевірки був складений акт від 26 серпня 2020 року №03/142/32-05/ НОМЕР_1 , яким встановлено порушення вимог статі 15-3 Закону №481/95-ВР та Постанови №957.

Зокрема, щодо продажу алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці підприємцем, що немає статусу суб`єкта господарювання громадського харчування зазначає, що в магазині-кафе було придбано згідно чека №4148 в пластиковий стакан на розлив для споживання на місці 0,5 л. пива «Львівське світле розливне» по ціні 16,00 грн та 1 пляшку пива 0,5 л «Свіжий розлив» по ціні 21,00 грн на загальну суму 37,00 грн, однак продавцем не пред`явлено документ, що підтверджує статус суб`єкта господарювання громадського харчування, чим порушено статтю 15-3 Закону №481/95-ВР, за порушення якої статтею 17 цього Закону передбачена відповідальність у вигляді штрафу в розмірі 6800,00 грн.

На момент проведення перевірки 25 серпня 2020 року ОСОБА_1 не був зареєстрований як суб`єкт господарювання громадського харчування та згідно інформації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань серед видів економічної діяльності позивача код КВЕД 56.10 - діяльність ресторанів також був відсутній.

Окрім того, перевіркою контрольних стрічок встановлено продаж 03 січня 2020 року згідно чека №3763 однієї пляшки настоянки «Статус шоколад» по ціні 75,00 грн., яка є нижчою від встановленої мінімальної роздрібної ціни на таку настоянку, чим порушено вимоги Постанови №957, за що передбачена відповідальність у вигляді штрафу в розмірі 100 відсотків вартості отриманої партії товару, виходячи із мінімальних роздрібних цін, але не менше 10000,00 грн.

З наведених підстав та враховуючи сукупність виявлених порушень в задоволенні адміністративного позову просить відмовити (арк. спр. 29-33).

Інших заяв по суті справи, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України) до суду не надходило.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб (арк. спр. 25).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року задоволено клопотання представника відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та призначено у даній справі судове засідання на 10:00 год. 11 червня 2021 року (арк. спр. 49).

Судовий розгляд справи, призначений на 10:00 год. 11 червня 2021 року було відкладено на 10:00 год. 16 червня 2021 року та в подальшому на 11:00 год. 24 червня 2021 року (арк. спр. 59, 68).

В судовому засіданні 24 червня 2021 року представник позивача позов підтримує та просить позовні вимоги задовольнити повністю з підстав, викладених у позовній заяві та додатково наданих усних поясненнях.

Представник ГУ ДПС у Волинській області просить у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав наведених у відзиві на позовну заяву.

Окрім того, в ході судового засідання 24 червня 2021 року було допитано свідків: продавця магазину, яка працювала на момент проведення перевірки - ОСОБА_2 та інспектора ГУ ДПС у Волинській області Онищук Людмилу Володимирівну, яка проводила перевірку, на підставі висновків якої винесено оскаржуване рішення.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, а також покази свідків, перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

ОСОБА_1 з 25 вересня 2000 року зареєстрований як фізична особа - підприємець , що підтверджується свідоцтвом про держану реєстрацію фізичної особи - підприємця (арк. спр. 8).

Відповідно до наказу від 20 серпня 2020 року №1530 «Про проведення фактичної перевірки» (арк. спр. 38) та згідно направлень від 20 серпня 2020 року №364 та №365 (арк. спр. 39-40) ГУ ДПС у Волинській області проведена фактична перевірка в магазині-кафе, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює торгівельну діяльність позивач.

За наслідками проведення зазначеної перевірки був складений акт від 26 серпня 2020 року №03/142/32-05/ НОМЕР_1 , яким встановлено порушення вимог статі 15-3 Закону №481/95-ВР та постанови №957 (арк. спр. 34-37).

На підставі вказаного акту перевірки ГУ ДПС у Волинській області винесено оскаржуване рішення про застосування фінансових санкцій від 30 грудня 2020 року №000374, яким до позивача застосовано фінансові санкції у вигляді штрафу в сумі 16800,00 грн (арк. спр. 22-23, 45-46).

Вказане рішення надіслане позивачу листом від 30 грудня 2020 року №114/ФОП/03-20-09-05-15 та як убачається із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отримане останнім 11 січня 2021 року (арк. спр. 13-14).

ФОП ОСОБА_1 , не погоджуючись із прийнятим рішенням звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується таким.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України (далі - ПК України) контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Як передбачено підпунктом 20.1.10 пункту 20.1 статті 20 ПК України, контролюючі органи мають право здійснювати контроль за додержанням законодавства з питань регулювання обігу готівки (крім банків), порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, торгових патентів, за додержанням порядку приймання готівки для подальшого переказу (крім приймання готівки банками), за дотриманням суб`єктами господарювання установлених законодавством обов`язкових вимог щодо забезпечення можливості розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів.

Пунктом 75.1 статті 75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи

Відповідно до підпункту 75.1.3. пункту 75.1 статті 75 ПК України, фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Отже, на підставі та у межах своїх повноважень відповідач відповідно до наказу №1530 від 20 серпня 2020 року та направлень №364, 365 від 20 серпня 2020 року здійснив фактичну перевірку господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 у магазині-кафе, що розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв і тютюнових виробів на території України визначені чинним на час виникнення спірних правовідносин Законом №481/95-ВР.

Як установлено судом, в ході перевірки виявлено порушення вимог статі 15-3 Закону №481/95-ВР та Постанови №957, у зв`язку із чим згідно рішення про застосування фінансових санкцій від 30 грудня 2020 року №000374, яким до позивача застосовано фінансові санкції в загальній сумі 16800,00 грн, а саме: 6800,00 грн - за продаж алкогольних напоїв для споживання на місці, суб`єктом господарювання, що не має статусу суб`єкта господарювання громадського харчування та 10000,00 грн - за роздрібну торгівлю алкогольним напоями за цінами, нижчими за встановлені мінімальні ціни на такі напої.

Так, статтею 1 Закону №481/95-ВР визначено, що місце торгівлі - це місце реалізації товарів, у тому числі на розлив, в одному торговому приміщенні (будівлі) за місцем його фактичного розташування, для тютюнових виробів та пива - без обмеження площі, для алкогольних напоїв, крім пива, - торговельною площею не менше 20 кв. метрів, обладнане реєстраторами розрахункових операцій (незалежно від їх кількості) або де є книги обліку розрахункових операцій (незалежно від їх кількості), в яких фіксується виручка від продажу алкогольних напоїв та тютюнових виробів незалежно від того, чи оформляється через них продаж інших товарів.

Відповідно до статті 15-3 Закону №481/95-ВР, забороняється продаж пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових та тютюнових виробів - у невизначених для цього місцях торгівлі.

Продаж алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці дозволяється тільки суб`єктам господарювання (у тому числі іноземним суб`єктам господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) громадського харчування та спеціалізованим відділам, що мають статус суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) громадського харчування, підприємств з універсальним асортиментом товарів.

Згідно із частиною першою статті 17 Закону №481/95-ВР за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.

Нормами частини другої статті 17 Закону №481/95-ВР, визначено, що до суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі: порушення вимог статті 15-3 цього Закону - 6800 грн.

Змістовний аналіз даної норми дає підстави вважати, що для кваліфікації дій особи як порушення статті 15-3 Закону № 481/95-ВР необхідно одночасне дотримання наступних умов: особа не є одним із суб`єктів зазначених у статті 15-3 Закону № 481/95-ВР; особа здійснює продаж алкогольних напоїв на розлив; реалізовані такою особою алкогольні напої споживаються покупцями на місці торгівлі такими напоями.

Перевіркою встановлено, що 25 серпня 2020 року в магазині-кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює торгівельну діяльність ФОП ОСОБА_1 згідно чека №4148 було придбано на розлив для споживання на місці 0,5 л. пива «Львівське світле розливне» по ціні 16,00 грн та 1 пляшка пива 0,5 л. «Свіжий розлив» по ціні 21,00 грн на загальну суму 37,00 грн. На час перевірки продавцем не пред`явлено документ, що підтверджує статус суб`єкта господарювання громадського харчування.

Зокрема, у відповідь на звернення ГУ ДПС у Волинській області від 22 вересня 2020 року №22350/10/03-20-32-05-15 стосовно того відповідає магазин-кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 вимогам закладу громадського харчування та чи є суб`єкт господарювання ОСОБА_1 суб`єктом господарювання громадського харчування, ГУ Держпродспоживслужба у Волинській області листом від 25 вересня 2020 року №02.02-09 повідомила, що у Державному реєстрі потужностей операторів ринку Волинської області ОСОБА_1 за адресою потужності: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер r- UA-03-06-538 зареєстрований 28 вересня 2020 року за видом діяльності - діяльність закладів громадського харчування за категоріями: стаціонарна потужність (кафе); роздрібна торгівля харчовими продуктами (арк. спр. 42).

Таким чином, на момент проведення перевірки 25 серпня 2020 року ОСОБА_1 не був зареєстрований як суб`єкт господарювання громадського харчування. Вказані обставини позивачем не заперечується.

Суд зауважує, що у разі відсутності у відповідного магазина статусу спеціалізованого підприємства у розумінні статті 15-3 Закону №481-95-ВР господарювання не має права здійснювати в ньому продаж алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці.

Разом з тим, на переконання суду, продаж пива для споживання на місці, означає надання саме таких послуг по споживанню проданого пива на місці, що передбачає облаштування відповідного торговельного залу, столів, стільців, стійкі чи інших приладів для розміщення споживачів.

В ході судового засідання із показів свідка - інспектора ГУ ДПС у Волинській області Онищук Людмили Володимирівни, яка проводила перевірку, установлено, що в магазині-кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відсутні будь-які спеціально обладнані місця для споживання алкогольних напоїв одразу після їх придбання (приміщення, столи, стільці, стійки).

Слід зауважити, що сам факт продажу пива на розлив у дрібну тару (у цьому випадку стакан 0,5 л) не є визначальним того, що продаж відбувся саме для споживання на місці.

На думку суду, наявні в матеріалах справи докази підтверджують лише факт продажу алкогольного напою, проте не факт споживання його на місці реалізації так як відсутні будь які умови для його споживання на місці. Таким чином, в даному випадку має місце продаж алкогольних напоїв, який є різновидом роздрібної торгівлі, а не продаж алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці.

Під час перевірки посадовими особами не було встановлено факту продажу позивачем пива на розлив саме для споживання на місці, а матеріалами справи, зокрема, актом перевірки, підтверджується право позивача на здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями (пивом), оскільки позивач має відповідну ліцензію.

Допитаний у судовому засіданні свідок - продавець магазину, ОСОБА_2 , пояснила суду, що здійснювала продаж пива в пластикову бутилку 0,5 літра з її закоркуванням. Жодних умов для розпивання пива на розлив у приміщенні чи на вулиці біля торгівельного закладу щодо спеціально облаштованих чи відведених для цього місць не було і немає по сьогоднішній день, а продаж проводиться згідно наявної ліцензії. У відібраних поясненнях щодо даного порушення нічого не зазначала оскільки ревізори акцентували увагу за продаж товару (настоянки «Статус шоколад») за нижчими цінами. Щодо пластикової тари - тарілки, ложки, вилки, стакани то така продукція реалізовується покупцям у роздріб.

Оскільки в акті про результати фактичної перевірки від 26 серпня 2020 року №03/142/32-05/ НОМЕР_1 не зазначено, як саме було встановлено факт продажу алкогольних напоїв (пива) на розлив для споживання на місці та податковим органом не наведено доказів такого споживання, тому, на думку суду, відсутнє порушення позивачем вимог статті 15-3 Закону №481-95-ВР.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 березня 2019 року у справі №818/3895/15, від 28 серпня 2018 року у справі № 806/1285/17.

З огляду на зазначене, відповідачем належними, достатніми та допустимими доказами не спростовано доводи адміністративного позову в цій частині позовних вимог та не доведено правомірності прийнятого рішення про застосування фінансових санкцій від 30 грудня 2020 року №000374 в частині застосування до позивача штрафних санкцій за продаж алкогольних напоїв для споживання на місці суб`єктом господарювання, що не має статусу суб`єкта господарювання громадського харчування в сумі 6800,00 грн, а тому у вказаній частині оскаржуване податкове повідомлення - рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 1 Закону №481/95-ВР, мінімальні оптово-відпускні ціни на алкогольні напої - це ціни, які визначаються за кодами виробів Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності за 1 літр 100-відсоткового спирту, обраховані виходячи з найнижчої оптової ціни на вітчизняну або контрактної вартості на імпортну продукцію та податків і зборів, які відповідно до чинного законодавства підлягають сплаті з одиниці продукції вітчизняними виробниками й імпортерами, та з урахуванням вартості тари, а мінімальні роздрібні ціни на алкогольні напої - ціни, які визначаються виходячи з мінімальних оптово-відпускних цін на цю продукцію та торговельної надбавки.

Частиною десятою статті 18 Закону №481/95-ВР визначено, що право встановлювати мінімальні оптово-відпускні та роздрібні ціни на алкогольні напої надане Кабінету Міністрів України.

На виконання вказаних норм Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову №957, пунктом 1 якої установлено розмір мінімальних оптово-відпускних і роздрібних цін на окремі види алкогольних напоїв згідно з додатком.

Відповідно до додатку до Постанови № 957 мінімальна роздрібна ціна, зокрема, за 1 літр 100-відсоткового спирту, що застосовується для горілки та лікеро- горілчані виробів, інші становить 447,00 грн.

При цьому, примітками 1, 4 додатку до Постанови № 957 визначено, що: мінімальні оптово-відпускні і роздрібні ціни під час реалізації (продажу) горілки та лікеро-горілчаних виробів, віскі, рому та інших спиртових дистилятів та спиртних напоїв, одержаних шляхом перегонки зброджених продуктів з цукрової тростини, джину та ялівцевої настоянки, коньяку (бренді) три зірочки, коньяку (бренді) чотири зірочки, коньяку (бренді) п`ять зірочок, інших спиртових дистилятів та спиртових напоїв, у тому числі бренді ординарного, горілки виноградної, інших зброджених напоїв, сумішей із зброджених напоїв та сумішей зброджених напоїв з безалкогольними напоями різного вмісту спирту в тарі різної місткості визначаються як добуток відповідних затверджених мінімальних цін, міцності за об`ємом (у відсотках) і місткості тари (у літрах), поділений на 100 відсотків; мінімальні оптово-відпускні і роздрібні ціни на окремі види алкогольних напоїв, визначені (розраховані) згідно з примітками 1-3 цього додатка, заокруглюються: у бік зменшення до найближчого числа, що закінчується на 0, якщо закінчуються від 1 до 4 копійок; у бік збільшення до найближчого числа, що закінчується на 0, якщо закінчуються від 5 до 9 копійок.

За приписами частини другої статті 17 Закону № 481/95-ВР до суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі оптової або роздрібної торгівлі коньяком, алкогольними напоями, горілкою, лікеро-горілчаними виробами та вином за цінами, нижчими за встановлені мінімальні оптово-відпускні або роздрібні ціни на такі напої - 100 відсотків вартості отриманої партії товару, розрахованої виходячи з мінімальних оптово-відпускних або роздрібних цін, але не менше 10 000 гривень.

Як установлено судом, перевіркою контрольних стрічок встановлено продаж 03 січня 2020 року згідно чека №3763 1 пляшки настоянки «Статус шоколад» по ціні 75,00 грн, яка є нижчою від встановленої мінімальної роздрібної ціни на таку настоянку, чим порушено вимоги Постанови №957.

Під час судового засідання 24 червня 2021 року представником ГУ ДПС у Волинській області долучено до матеріалів справи фотокопію пляшки настоянки «Статус шоколад» із якої вбачається міцність вказаного напою 35% (арк. спр. 81).

Отже, на думку суду, враховуючи правила, викладені у примітках 1, 4 додатку до Постанови № 957, мінімальна роздрібна ціна повинна була бути встановлена позивачем при роздрібній торгівлі на настоянку «Статус шоколад» 0,5 л, вміст спирту 35% об., не менше, ніж 78,20 грн., яка обчислюється таким чином: 447,00 грн (мінімальна роздрібна ціна за за 1 літр 100-відсоткового спирту, що застосовується для горілки та лікеро- горілчані виробів) х 35 (міцність за об`ємом у відсотках) х 0,5 (місткість тари у літрах) : 100%.

Твердження позивача про те, що мінімальна ціна на вказаний алкогольний напій становить 67,05 грн є безпідставними, оскільки на підтвердження своїх доводів про міцність вказаної настоянки 30%, а не 35% як стверджує податковий орган, суду не надано жодних письмових доказів.

Таким чином, під час фактичної перевірки встановлено факт продажу у магазині-кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює торгівельну діяльність ФОП ОСОБА_1 настоянки «Статус шоколад» за ціною 75,00 грн (тоді як мінімальна роздрібна ціна на такі напої повинна становити не менше 78,20 грн), що є порушенням Постанови № 957, тому у відповідача були наявні правові підстави для застосування фінансових санкцій за факт роздрібної торгівлі алкогольними напоями за цінами, нижчими за встановлені мінімальні роздрібні ціни на такі напої.

Суд також враховує письмові пояснення продавця - ОСОБА_2 , що 07 жовтня 2019 року та 03 січня 2020 року було продано по одній пляшці настоянки «Статус шоколад» по ціні 75,00 грн за ціною меншою за мінімальну роздрібну ціну, тому що це були залишки старих цін. Накладна на цю настоянку знаходиться у підприємця (арк. спр. 41).

На підставі встановлених обставин та враховуючи, доведеність факту продажу в магазині позивача алкогольного напою за ціною нижчою за мінімальну, визначену законодавством, суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно застосовано штрафні санкції, встановлені частиною другою статті 17 Закону № 481/95-ВР у мінімальному розмірі 10 000,00 грн, а тому рішення про застосування фінансових санкцій від 30 грудня 2020 року №000374 в цій частині винесене у відповідності до вимог діючого законодавства.

Стосовно доводів позивача про те, що підприємцю 25 серпня 2020 року було надано другий екземпляр акту перевірки, однак у ньому відсутня дата та номер документу, натомість акт мав надаватися лише після реєстрації в органах ДПС, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 86.5 статті 86 ПК України, акт (довідка) про результати фактичних перевірок, визначених статтею 80 цього Кодексу, складається у двох примірниках, підписується посадовими особами контролюючих органів, які проводили перевірку, реєструється не пізніше наступного робочого дня після закінчення перевірки.

Як установлено судом за наслідками проведення фактичної перевірки 25 серпня 2020 року був складений акт, другий примірник якого отримала продавець ОСОБА_2 , про що свідчить її власноручний підпис. Вказані обставини позивачем підтверджуються.

На наступний день після закінчення перевірки - 26 серпня 2020 року, вказаний акт був зареєстрований в контролюючому органі під №03/142/32-05/ НОМЕР_1 , що повністю відповідає вимогам пункту 86.5 статті 86 ПК України.

Натомість позивач помилково посилається на Порядок оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами затверджений наказом Міністерство Фінансів України від 20 серпня 2015 року №727, який регулює саме порядок фіксування результатів документальних перевірок платників податків - юридичних осіб та їх відокремлених підрозділів, а не фактичної перевірки, яка мала місце у спірних правовідносинах.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку (частина друга статті 2 КАС України).

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного.

З урахуванням встановлених обставин та аналізу норм чинного законодавства, виходячи із наданих частиною другою статті 245 КАС України повноважень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління ДПС у Волинській області від 30 грудня 2020 року №000374 про застосування фінансових санкцій в частині застосування до позивача штрафних санкцій на суму 6800,00 грн. У задоволені решти позовних вимог суд відмовляє.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частинами першою, третьою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд враховує наступне.

Згідно квитанції від 19 березня 2021 року №0.0..1 позивачем було сплачено судовий збір у сумі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок) (арк. спр. 6), який зарахований до спеціального фонду Державного бюджету, що підтверджується відповідною випискою (арк. спр. 17).

Оскільки суд задовольняє позов частково, то за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ФОП ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір в сумі 367,52 грн (триста шістдесят сім гривень п`ятдесят дві копійки) пропорційно до задоволених позовних вимог.

Щодо відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн (десять тисяч гривень 00 копійок) суд зазначає наступне.

Частинами першою, другою статті 134 КАС України обумовлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором.

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано такі документи: договір про надання правничої допомоги від 15 січня 2021 року №15/01/21, акт приймання-передачі наданих послуг від 19 березня 2021 року до вказаного договору, попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на правову допомогу, прибутковий касовий ордер від 19 березня 2021 року №3 (арк. спр. 11-14).

Відповідно до пункту 1.1.адвокат бере на себе зобов`язання надати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а замовник зобов`язаний оплатити замовлення в порядку та строки обумовлені сторонами.

Згідно пункту 3.1. договору за правову допомогу, передбачену у пункту 2.1 договору замовник сплачує адвокату винагороду (гонорар) в розмірі визначеною додатком №1 до цього договору, але в будь-якому разі не менше 1500,00 грн за 1 годину.

Загальна вартість робіт (наданих послуг) в сумі 10000,00 грн була сплачена позивачем адвокату згідно із прибутковим касовим ордером від 19 березня 2021 року №3 (арк. спр. 14).

Зокрема, як убачається із акту приймання-передачі наданих послуг від 19 березня 2021 року позивачу була надана послуга з підготовки та направлення позовної заяви про визнання протиправним та скасування рішення про застосування фінансових санкцій від 30 грудня 2020 року №000374 вартістю 10000,00 грн.

Представники відповідача в судовому засіданні 24 червня 2021 року проти стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн заперечували та вказували, що вказані витрати не є співрозмірними із даною справою.

Суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, суд має виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру залежно від конкретних обставин справи. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справ.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу даної справи, суд зазначає, що предметом судового розгляду у даній справі було лише одне рішення про застосування фінансових санкцій від 30 грудня 2020 року №000374, яким до позивача застосовано фінансові санкції у вигляді штрафу в сумі 16800,00 грн та дана справа є спором незначної складності.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат на підставі статті 41 Конвенції, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року, заява №19336/04, пункт 268). У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia,заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумний розмір.

Верховний Суд в постановах від 22 грудня 2020 року у справі №520/8489/19, від 07 травня 2020 року у справі №320/3271/19, від 10 березня 2020 року у справі №520/8489/19 зазначив, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Також, при визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19.

Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

На думку суду, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України, з урахуванням заперечень відповідачів щодо обґрунтованості та співмірності розміру витрат на правничу допомогу, враховуючи незначну складність справи заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною із заявленими вимогами немайнового характеру, а тому справедливим розміром відшкодування позивачу фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу у цій справі за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів є сума 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень 00 копійок). Решту витрат на професійну правничу допомогу повинен понести позивач.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 257, 260, 262, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Податкового кодексу України, Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального», суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Волинській області (43010, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, 4, ідентифікаційний код юридичної особи 43143484) про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Волинській області від 30 грудня 2020 року №000374 про застосування фінансових санкцій в частині застосування штрафних санкцій на суму 6800,00 грн (шість тисяч вісімсот гривень 00 копійок).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір в сумі 367,52 грн (триста шістдесят сім гривень п`ятдесят дві копійки) та витрати на правову допомогу в сумі 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Суддя В.І. Смокович

Повний текст судового рішення виготовлено 29 червня 2021 року.