Справа № 640/14489/19
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2021-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2021 року м. Київ № 640/14489/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу:

за позовомПриватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України"
до третя особа Міністерства інфраструктури України Державне підприємство обслуговування повітряного руху України «Украерорух»
про визнання протиправною бездіяльність щодо не врегулювання цін на аеронавігаційні послуги

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Приватне акціонерне товариство «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» з позовом до Міністерства інфраструктури України, третя особа Державне підприємство обслуговування повітряного руху України про визнання протиправною бездіяльності щодо неврегулювання цін на аеронавігаційні послуги.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.08.2019 суд залишив позовну заяву без руху та надав позивачу строк для усунення її недоліків.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.09.2020 суд відкрив спрощене позовне провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є авіаперевізником України та в установленому порядку сплачує ДП «Украерорух» за аеронавігаційне обслуговування польотів в Україні. Назване підприємство є національним провайдером аеронавігаційного обслуговування, яке здійснює управління повітряним рухом в повітряному просторі України та в міжнародному повітряному просторі, що перебуває під відповідальністю України. Державне регулювання цін на аеронавігаційні послуги відповідно до законодавства віднесене до повноважень Міністерства інфраструктури України. Реалізація відповідачем указаних повноважень тісно пов`язана з діяльністю ДП «Украерорух», яке повинне щороку формувати розмір плати за аеронавігаційне обслуговування та подавати відповідну інформацію Мінінфраструктури для встановлення ставок плати за аеронавігаційне обслуговування.

Наказом Мінінфраструктури від 15.09.2010 №669 визначено ціни (одиночні ставки) за послуги з аеронавігаційного обслуговування: на маршруті - 45,56 євро, на підході до аеродрому - 7,56 євро. З 2010 року вказані одиночні ставки не змінювалися. Оскільки ці ставки встановлені в євро з 2010 року, то валютна криза в Україні 2014-2015 років призвела до девальвації гривні, у свою чергу зумовила зростання цих ставок в гривневому еквіваленті на 183% відповідно до середньорічного курсу Національного банку України.

Після 2010 року ДП «Украерорух» не виконувало свій обов`язок щодо щорічного подання до Мінінфраструктури необхідних даних для прийняття рішення про регулювання цін на послуги з аеронавігаційного обслуговування відповідно до статті 9 Закону України «Про природні монополії» та Положення про державне регулювання цін, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.02.1995 №135, а назване Міністерство з 2010 року не вчинило жодних дій з метою дотримання механізму ціноутворення, передбаченого Положенням про державне регулювання цін та документами ІСАО щодо щорічного формування розміру плати на аеронавігаційне обслуговування, що свідчить про його протиправну бездіяльність.

Згідно з доводами позивача така бездіяльність відповідача порушує принцип своєчасності, оскільки останній понад розумний строк не використовував надані йому повноваження щодо регулювання плати за аеронавігаційне обслуговування, що призвело до створення умов для використання ДП «Украерорух» отриманої плати за аеронавігаційне обслуговування не лише для покриття витрат на аеронавігацію, але й формування прибутку та його використання на покриття інших витрат цього підприємства, не пов`язаних із аеронавігаційним обслуговування, що суперечить цільовому характеру коштів плати за аеронавігаційне обслуговування, визначеного частиною шостою статті 36 Повітряного кодексу України. Як наслідок, на позивача покладено надмірний тягар витрат на аеронавігаційне обслуговування, які не є необхідними для забезпечення безпечного, ефективного і регулярного повітряного руху.

Водночас у позовній заяві позивач викладає низку доводів про протиправну бездіяльність ДП «Украерорух» щодо формування розміру плати за аеронавігаційне обслуговування.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в її задоволенні, стверджуючи про відсутність у Мінінфраструктури законодавчо визначеного обов`язку щорічно регулювати ціни на аеронавігаційні послуги. Також зауважив, що станом на час звернення позивача до суду з даним позовом Міністерство інфраструктури України видало наказ від 04.06.2019 №415 «Про встановлення Ставок плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден у повітряному просторі України», який зареєстровано в Міністерстві юстиції України за №761/33732, та який набрав чинності 12.07.2019. Цим наказом затверджено Ставки плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден у повітряному просторі України, ДП Украерорух доручено забезпечити опублікування Ставок плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден у повітряному просторі України у збірнику аеронавігаційної інформації (AIP) України та визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства транспорту та зв`язку України від 15.09.2010 №669 «Про встановлення Ставок плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден у повітряному просторі України».

Третя особа - ДП «Украерорух» у відзиві на позовну заяву також просило відмовити у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість, зазначивши, що ДП «Украерорух» як провайдер послуг з аеронавігаційного обслуговування є лише учасником процесу формування тарифів на послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден в повітряному просторі України, а не суб`єктом формування розміру плати за навігаційне обслуговування та затвердження ставок плати за аеронавігаційне обслуговування. Обов`язок стосовно формування розміру плати за аеронавігаційне обслуговування та встановлення тарифів законодавством покладено на Міністерство інфраструктури України та Державну авіаційну службу При цьому законодавство не містить вимог щодо щорічного встановлення нових ставок плати за аеронавігаційне обслуговування.

30.10.2019 відповідач звернувся до суду із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, обґрунтовуючи тим, що результати розгляду даної справи мають важливе значення для учасників справи, необхідністю дослідити та проаналізувати велику кількість нормативно-правових актів та доказів, що обумовлює значну складність справи, а також тим, що розгляд справи може становити значний суспільний інтерес для громадськості та суб`єктів авіаційної діяльності. Просив розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Проте, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні вказаного клопотання з наступних підстав з огляду на відсутність підстав, визначених статтею 257 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), що унеможливлюють розгляд цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Ознайомившись із матеріалами справи, суд встановив, що позивач є авіаперевізником України, що підтверджується наданими ним сертифікатами експлуатанта повітряних суден від 14.10.2015 та від 14.10.2017, ліцензією повітряного перевізника від 27.06.2012.

Відповідно до статуту ДП «Украерорух», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 06.04.2016 №137, назване підприємство є провайдером аеронавігаційного обслуговування в Україні, яке здійснюється на всіх етапах польоту повітряних суден у повітряному просторі України та повітряному просторі над відкритим морем, де відповідальність за обслуговування повітряного руху відповідно до договорів покладена на Україну.

При цьому ДП «Украерорух» є суб`єктом природної монополії (інформація з офіційного сайту Антимонопольного комітету України за посиланням https://amcu.gov.ua/zvedenij-perelik-subyektiv-prirodnih-monopolij).

З матеріалів справи вбачається, що ДП «Украерорух» надає послуги з аеронавігаційного обслуговування на договірній основі. Такі договірні взаємовідносини також існують між названим підприємством та позивачем.

Отже, позивач як авіаперевізник України користується послугами аеронавігаційного обслуговування, які надає ДП «Украерорух» на платній основі, що учасниками справи не заперечувалося.

Ставки плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден повітряному просторі України встановлені наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 15.09.2010 №669 «Про встановлення Ставок плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден повітряному просторі України». Указаним наказом також доручено ДП «Украерорух» забезпечити опублікування ставок плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден у повітряному просторі України у збірнику аеронавігаційної інформації (AIP) України.

Так, відповідно до вказаного наказу за аеронавігаційне обслуговування повітряних суден у повітряному просторі України, пов`язане із забезпеченням організації повітряного руху на маршруті, а також на підході та в районі аеродрому стягується плата за встановленими ставками.

Ставки плати встановлюються незалежно від національної належності повітряного судна та форми власності авіакомпанії.

Розмір плати за послуги з організації повітряного руху на маршруті для польоту у повітряному просторі України обчислюється за встановленою формулою.

Одинична ставка плати за послуги з організації повітряного руху на маршруті встановлюється у розмірі 45,56 євро.

Розмір плати за послуги з організації повітряного руху на підході та в районі аеродрому визначається залежно від MTOW повітряного судна, вказаної у сертифікаті експлуатанта, свідоцтві льотної придатності, інструкції з льотної експлуатації чи іншому рівноцінному офіційному документі, та одиничної ставки плати за встановленою формулою.

Одинична ставка плати за послуги з організації повітряного руху на підході та в районі аеродрому встановлюється у розмірі 7,56 євро.

Згідно з доводами позивача після видання цього наказу Мінінфраструктури більше ставки плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден повітряному просторі України не врегульовувало, що свідчить про його протиправну бездіяльність.

Оцінюючи такі доводи позивача, суд виходить з наступного.

Відповідно частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відтак, право на захист виникає в особи у випадку порушення суб`єктом владних повноважень її прав, свобод та інтересів, зокрема й унаслідок його протиправної бездіяльності.

Верховний Суд України в постанові від 13.06.2017 у справі № 21-1393а17 вказав на те, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма його поведінки (діяння), яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

При цьому для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Тобто, протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень має місце у тому випадку, коли в межах повноважень суб`єкта владних повноважень існує обов`язок вчинити конкретні дії, але він не виконаний.

За загальним правилом повноваження трактується як сукупність прав і обов`язків державних органів, а також посадових та інших осіб, закріплених за ними у встановленому законодавством порядку для здійснення покладених на них функцій.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 11.08.2020 у справі №320/5970/17(2-а/320/26/18)

Відтак, зважаючи на вищевикладене та беручи до уваги доводи позивача про протиправну бездіяльності відповідача, що полягає в невиконанні ним законодавчо визначеного обов`язку щорічно переглядати ставки плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування, необхідно встановити наявність такого обов`язку Мінінфраструктури.

Згідно з частинами першою-третьою статті 36 Повітряного кодексу України аеронавігаційне обслуговування польотів повітряних суден (на маршруті, на підході та в районі аеродрому) здійснюється провайдером аеронавігаційного обслуговування на платній основі.

Розмір одиничних ставок плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування (на маршруті, на підході та в районі аеродрому) встановлюється однаковим для всіх користувачів повітряного простору України і визначається відповідно до законодавства України, стандартів та рекомендованої практики Міжнародної організації цивільної авіації і документів Євроконтролю.

Плата за послуги з аеронавігаційного обслуговування (на маршруті, на підході та в районі аеродрому) справляється Євроконтролем та/або провайдером (провайдерами) аеронавігаційного обслуговування відповідно до міжнародних договорів та законодавства України. Порядок розрахунку розміру зазначеної плати, порядок її внесення та звільнення від сплати визначається відповідно до законодавства України та зобов`язань України за міжнародними договорами України.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про природні монополії» суб`єкти природних монополій зобов`язані: дотримуватися встановленого порядку ціноутворення, стандартів і показників безпеки та якості товару, а також інших умов та правил здійснення підприємницької діяльності, визначених у ліцензіях на здійснення підприємницької діяльності у сферах природних монополій та на суміжних ринках; вести окремий бухгалтерський облік за кожним видом діяльності, що підлягає ліцензуванню; надавати органам, які регулюють їх діяльність, документи та інформацію, необхідні для виконання цими органами своїх повноважень, в обсягах та у строки, встановлені відповідними органами; оприлюднювати і надавати інформацію за запитами відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про природні монополії» орган, який здійснює державне регулювання діяльності суб`єктів природних монополій, під час регулювання цін (тарифів) на товари суб`єкта природної монополії враховує: витрати, які згідно з Податковим кодексом України враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування податком на прибуток підприємств (крім витрат, визначених частиною третьою цієї статті); податки і збори (обов`язкові платежі) до бюджетів та державних цільових фондів; вартість основних засобів, амортизацію, потреби в інвестиціях, визначених у встановленому порядку; очікуваний прибуток від можливої реалізації товарів за різними цінами (тарифами); віддаленість різних груп споживачів від місця виробництва товарів; якість товарів, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій; державні дотації та інші форми державної підтримки.

Згідно з пунктом 16 статті 1 Закону України «Про ціни і ціноутворення» ціноутворення - процес формування та встановлення цін. Формування ціни - механізм визначення рівня ціни товару (пункт 14 статті 1 названого Закону).

Тобто, регулювання цін (тарифів) на аеронавігаційні послуги, які надає суб`єкт природної монополії - ДП «Украерорух», здійснює орган, який здійснює державне регулювання діяльності суб`єкта природної монополії ДП «Украерорух» - Міністерство інфраструктури України.

Згідно з пунктом 1 Положення про Міністерство інфраструктури України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 №460 (далі також - Положення №460), назване Міністерство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Мінінфраструктури є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що, поміж іншого, забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері авіаційного транспорту та використання повітряного простору України, розвитку, будівництва, реконструкції та модернізації інфраструктури авіаційного транспорту.

Пунктом 2 вказаного Положення визначено, що Мінінфраструктури у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Згідно пунктом 3 Положення №460 з поміж інших завдань Міністерства інфраструктури України є участь у межах повноважень, передбачених законом, у формуванні та забезпеченні реалізації державної тарифної політики.

Абзацом третім підпункту 36 пункту 4 Положення №460 визначено, що Мінінфраструктури відповідно до покладених на нього завдань затверджує ставки плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден у повітряному просторі районів польотної інформації України.

Аналогічні повноваження Мінінфраструктури визначено абзацом п`ятим підпункту «б» пункту 2 Додатку «Повноваження центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін і тарифів на окремі види продукції, товарів і послуг» до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.1996 №1548 «Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін (тарифів)», відповідно до якого Міністерство інфраструктури України встановлює за погодженням з Міністерством економічного розвитку і торгівлі України ставки плати в іноземній валюті за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден у повітряному просторі України .

Відтак, повноваження щодо встановлення ставки плати в іноземній валюті за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден у повітряному просторі України належать Мініфраструктури, що учасниками справи не заперечувалося.

Водночас зі змісту положень вказаних вище законодавчих актів судом не встановлено обов`язку Мінінфраструктури щорічно встановлювати згадані ставки.

При цьому суд не бере до уваги доводи позивача про те, що такий обов`язок відповідача випливає із Методичних рекомендацій з формування собівартості перевезень (робіт, послуг) на транспорті), затверджених наказом Міністерства транспорту України від 05.02.2001 №65, розроблених відповідно до Програми реформування системи бухгалтерського обліку із застосуванням міжнародних стандартів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.1998 № 1706, оскільки, як вбачається зі змісту пункту 2 цих Методичних рекомендацій, вони мають рекомендаційний характер та не мають обов`язкового характеру.

Так, згідно з пунктом 2 Методичних рекомендацій з формування собівартості перевезень (робіт, послуг) на транспорті), вони можуть застосовуватись для цілей планування, ведення обліку і калькулювання собівартості перевезень вантажів і пасажирів, робіт і послуг, пов`язаних з транспортним процесом, як на транспортних підприємствах, так і на інших підприємствах, що виконують зазначені роботи (послуги), незалежно від форм власності і підпорядкування, але з врахуванням технологічних і організаційних особливостей кожного підприємства.

10.08.1992 Україна приєдналася до Конвенції про міжнародну цивільну авіацію 1944 року, яка набула чинності для України 09.09.1992 та є частиною національного законодавства України в силу положень статті 9 Конституції України.

Міжнародною організацією цивільної авіації (ICAO) надано Керівництво з економічних аспектів аеронавігаційного обслуговування (док.9161) (далі також - Керівництво ICAO) та Політика ICAO щодо аеропортових зборів та зборів за аеронавігаційне обслуговування (док.9082).

Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 25.11.2009 №1209 «Про застосування в цивільній авіації України документа Євроконтролю № 07.60.01 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 04.02.2010 за №130/17425) введено в дію на території України документ Європейської організації з безпеки аеронавігації Євроконтроль - Принципи визначення вартісної основи для маршрутних зборів та обчислення одиничних ставок.

Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 25.11.2009 №1210 «Про застосування в цивільній авіації України документа Євроконтролю №07.60.02» (зареєстровано в Міністестві юстиції України 04.02.2010 за № 131/17426) введено в дію на території України документ Європейської організації з безпеки аеронавігації Євроконтроль - Умови застосування системи маршрутних зборів та умови оплати.

Нормами зазначених актів міжнародного законодавства, поміж іншого, регулюється процес перегляду одиничних ставок плати за аеронавігаційне обслуговування для країн, що є безпосередніми та повноправними членами Спільної системи маршрутних зборів Євроконтролю.

Так, зокрема, за змістом пункту 4.63 Керівництва ICAO розподіл витрат, пов`язаних із наданням аеронавігаційного обслуговування, здійснюється з метою надання допомоги адміністрації організації, яка надає аеронавігаційне обслуговування, з тим, щоб вона могла уявляти собі, контролювати та визначати витрати на обслуговування з метою відшкодування таких витрат з користувачів. Розподіл витрат в обліку може здійснюватися одночасно із занесенням витрат по категоріям в загальну систему бухгалтерського обліку або може, при необхідності, здійснюватися періодично (тобто щомісячно або кожні півроку). Відповідно до пункту 7.20 Керівництва ICAO основною метою при встановленні зборів звичайно є визначення того, які збори мають стягуватись за обслуговування руху в найближчому майбутньому, яким звичайно є наступний фінансовий рік. Це вимагає проведення оцінки вартісної основи для індивідуальних зборів на наступний рік, які звичайно встановлюються, виходячи із витрат на попередній фінансовий рік. Відповідно до пункту 7.33 та 7.39 Керівництва ICAO індивідуальні збори визначаються з урахуванням такого положення: питома ставка збору, застосована щодо кожної категорії користувачів, визначається шляхом ділення загальної суми витрат на маршрутні засоби, яка відшкодовується кожною категорією користувачів за відповідний період (звичайно за рік), на розрахункову суму «всіх польотних

Зі змісту викладеного позивач зробив висновок про обов`язок ДП «Украерорух» щорічно формувати розмір плати (ціну) за аеронавігаційне обслуговування та подавати такі відомості Міністерству інфраструктури України для прийняття рішення про регулювання (зміну) цін, яке, у свою чергу, повинне забезпечувати її щорічний перегляд з урахуванням проведення оцінки вартісної основи для індивідуальних зборів на наступний рік.

З огляду на викладене суд зазначає, що Відповідно до Закону України «Про приєднання України до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів» від 26.11.2003 №1341-IV, який набрав чинності 05.01.2004, Україна приєдналася до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів. Проте станом на час звернення позивача до суду з адміністративним позовом, Україна перебувала в процесі технічної інтеграції до Спільної системи маршрутних зборів (додаток 1 «Зони застосування системи плати за послуги з ОрПР на маршруті» документу Євроконтролю №07.60.02, де ОрПР - організація повітряного руху і стосовно України міститься примітка про те, що вона технічно не інтегрована).

Відтак, норми вищевказаних документів щодо щорічного перегляду тарифів, на які в обґрунтування позовних вимог посилався позивач, набувають обов`язкової сили для України виключно після завершення процесу технічної інтеграції України до Спільної системи маршрутних зборів.

Відповідно до інформації, що міститься на сайті Мінінфраструктури за посиланням в Інтернет-мережі https://mtu.gov.ua/news/32406.html процес приєднання України до Спільної системи маршрутних зборів завершився 24.11.2020 внаслідок прийняття на засіданні Розширеного комітету Євроконтролю з питань маршрутних зборів (CRCO) рішення, яким схвалено приєднання України до Спільної системи маршрутних зборів.

У зв`язку із закінченням процесу інтеграції України до Спільної системи маршрутних зборів вищевказані норми міжнародного законодавства щодо формування плати за аеронавігаційні послуги, зокрема шляхом щорічного перерахунку ставок плати за аеронавігаційне обслуговування та встановлення актуальних ставок, стали обов`язковими для України, що у свою чергу зумовлює приведення законодавства України у відповідність до вимог цих законодавчих актів.

Отже, станом з вересня 2010 року (після видання відповідачем наказу від 15.09.2010 №669 «Про встановлення Ставок плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден повітряному просторі України»), до вересня 2010 року (звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом) у Мінінфраструктури був відсутній законодавчо визначений обов`язок щодо щорічного врегулювання (перерахунку) плати за аеронавігаційне обслуговування з дотриманням механізму вартісної основи, передбаченого статтею 36 Повітряного кодексу України та документами ІСАО та Євроконтролю, як і ДП «Украерорух» щодо подання до названого Міністерства відповідної інформації, необхідної для визначення та встановлення ставок плати за аеронавігаційне обслуговування.

При цьому доцільно зауважити, що питання надання оцінки діям ДП «Украерорух» щодо реалізації ним визначених законодавством повноважень з питань, що стосуються формування ставок плати за аеронавігаційне обслуговування, виходить за межі даного спору, оскільки остання не є відповідачем у даній справі.

Разом з тим суд звертає увагу, що 04.06.2019, тобто ще до звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом, Мінінфраструктури видало наказ №415 «Про встановлення Ставок плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден у повітряному просторі України», який набрав чинності 12.07.2019, відповідно до якого визнано таким, що втратив чинність наказ Міністерства транспорту та зв`язку України від 15.09.2010 №669 «Про встановлення Ставок плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден у повітряному просторі України», та затверджено нові ставки плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден у повітряному просторі України, що свідчить про виконання відповідачем у вищевказаний період наданих йому повноважень щодо встановлення ставок плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування та спростовує доводи позивача про його протиправну бездіяльність.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 19,77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур