Справа № 822/5103/14
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2021-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

29 червня 2021 року

Київ

справа №822/5103/14

адміністративне провадження №К/9901/16018/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,

суддів: Єресько Л.О., Калашнікової О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2021 року (судді: Драчук Т. О., Полотнянко Ю.П., Ватаманюк Р.В.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, третя особа на стороні відповідача - Міністерство юстиції України, про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач), третя особа на стороні відповідача - Міністерство юстиції України про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити дії.

На підставі наведених у позовній заяві обставин позивач просив задовольнити його вимоги:

1) скасувати наказ Генерального прокурора України № 2506-ц від 23 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника управління кадрового забезпечення Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України;

2) поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника управління кадрового забезпечення Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України;

3) стягнути з Генеральної прокуратури України (01011, м. Київ, вул. Різницька 13/15, ідентифікаційний код 00034051) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 23 жовтня 2014 року і до моменту фактичного поновлення на роботі;

4) зобов`язати Генеральну прокуратуру України (01011, м. Київ, вул. Різницька 13/15, ідентифікаційний код 00034051) проінформувати Міністерство юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13, ідентифікаційний код 00015622) про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України "Про очищення влади".

В обґрунтування позову позивач зазначав, що з 26 червня 2014 року обіймав посаду першого заступника начальника управління кадрового забезпечення Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України відповідно до наказу Генерального прокурора України № 1200ц від 26 червня 2014 року.

Наказом Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року № 2506-ц від 23 жовтня 2014 року позивача звільнено із займаної посади.

На думку позивач його звільнення відбулося всупереч принципам та вимогам, закріпленим статтями 8, 21, 22, 24, 58, 61, 62 та 64 Конституції України, з порушенням гарантованого Конституцією України права на працю і доступу до державної служби, вимог міжнародних договорів, які є частиною національного законодавства України, міжнародних принципів проведення люстрації, без встановлення вини у вчиненні діянь, передбачених частиною другою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Також позивач вказує на те, що його звільнення відбулося з порушенням низки норм міжнародного права та міжнародних принципів проведення люстрації, без урахування практики Європейського суду з прав людини.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 грудня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України № 2506-ц від 23 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника управління кадрового забезпечення Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України;

Поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника управління кадрового забезпечення Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України з 24 жовтня 2014 року.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з обов`язковим відрахуванням до бюджету податків і зборів, починаючи з 24 жовтня 2014 року по 02 грудня 2020 року у сумі 1 224 264,16 грн (один мільйон двісті двадцять чотири тисячі двісті шістдесят чотири гривні шістнадцять копійок).

Зобов`язано Офіс Генерального прокурора направити до Міністерства юстиції України, згідно чинного законодавства повідомлення про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною 3 статті 1 Закону України "Про очищення влади".

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника управління кадрового забезпечення Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України з 24 жовтня 2014 року, та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2021 року скасовано рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 грудня 2020 року в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з обов`язковим відрахуванням до бюджету податків і зборів, починаючи з 24 жовтня 2014 року по 02 грудня 2020 року у сумі 1 224 264,16 грн.

Прийнято в цій частині нову постанову, якою стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з обов`язковим відрахуванням до бюджету податків і зборів, починаючи з 24 жовтня 2014 року по 02 грудня 2020 року у сумі 2 553 120,15 грн. (два мільйони п`ятсот п`ятдесят три тисячі сто двадцять гривень п`ятнадцять копійок).

В решті рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 грудня 2020 року залишено без змін.

Суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції про те, що в період з 20 березня 2008 року по 31 липня 2012 року позивач обіймав посаду першого заступника прокурора Хмельницької області, тобто більше одного року, яка визначена пунктом 8 частини першої статті 3 Закону України "Про очищення влади", що обґрунтовується матеріалами його особової справи, відповідно до якої він перебував на посаді, яка за правилами пункту 8 частини першої статті 3 згаданого Закону віднесена до категорії" керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України".

Відтак, посада першого заступника прокурора Хмельницької області, яку обіймав позивач, охоплювалась переліком посад, визначених пунктом 4 частини другої статті 3 Закону, що не заперечувалося учасниками справи.

В свою чергу, в межах цієї справи відсутні відомості та докази, які б відповідали вимогам ст.ст. 73-76 КАС України, та у встановленому порядку підтверджували факт того, що позивач своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, що, в свою чергу, свідчить про безпідставність застосування до позивача процедур, передбачених Законом України "Про очищення влади", а відповідно й про неправомірність прийняття оскаржуваного наказу.

При цьому, станом на час перебування позивача на посаді, в силу зайняття якої його звільнено з цієї посади, не існувало законів, які б визначали правопорушенням роботу на цій посаді, а відтак, за приписами положень статті 58 Конституції України, позивач не міг бути притягнутий до відповідальності лише на підставі факту зайняття посади, що не визнавалося правопорушенням на час її зайняття позивачем.

Тобто, в цьому випадку відповідачем не доведено дотримання, у зв`язку з прийняттям оскаржуваного наказу, основоположних принципів очищення влади, визначених Законом України "Про очищення влади", що зумовлює висновок суду першої інстанції про недоведеність відповідачем правомірності прийняття цього наказу із зазначених у ньому підстав, що є достатньою підставою для визнання його протиправним і скасування.

На підставі вказаного, суди попередніх інстанції вважали оскаржуваний наказ Генерального прокурора України №2506-ц від 23 жовтня 2014 року про звільнення позивача з посади першого заступника начальника управління кадрового забезпечення Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Генеральної прокуратури України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України "Про очищення влади", суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що дії Міністерства юстиції України, щодо внесення прізвища позивача до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" за умови невиконання усіх законних процедур відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення з огляду на твердження позивача та позиції наведеного рішення Європейською комісією "За демократію через право" (Венеційська комісія) CDL-AD (2012)028 призводять до негативних наслідків для репутації позивача та неможливості реалізації ним конституційного права на працю.

З урахуванням вказаного вважали за необхідне задовольнити позов й в частині зобов`язання Офісу Генерального прокурора проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України "Про очищення влади".

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що судом першої інстанції при здійсненні розрахунку суми компенсації за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року по 02 грудня 2020 року не враховано зміну тарифних ставок і посадових окладів прокурорам та коефіцієнти їх підвищення у зв`язку з чим прийнято протиправне рішення в цій частині.

Суд апеляційної інстанції з урахуванням матеріалів справи, норм законодавства вирішив, що задоволенню в частині стягнення суми за час вимушеного прогулу підлягає сума у розмірі 2 553 120,15 грн.

Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2021 року.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 з посиланням на неправильне застосування судам апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2021 року змінити в частині визначення суми за час вимушеного прогулу та. з урахуванням застосування коефіцієнту підвищення посадового окладу заступника начальника управління з 01 січня 2020 року по 02 грудня 2020 року на 4,04, прийняти нове рішення у цій частині про задоволення позовних вимог в сумі 4 180 750, 80 грн.

ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, зазначивши підставами касаційного оскарження судових рішень пункт 1 частини першої статті 328 КАС України.

Пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Обґрунтовуючи цю підставу, ОСОБА_1 у касаційній скарзі вказав на те, що судами попередніх інстанцій не враховані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 804/8042/17 щодо застосування коефіцієнту коригування передбаченого пунктом 10 Порядку 100.

Від відповідача відзиву на касаційну скаргу позивача до Верховного Суду не надходило.

Від Міністерства юстиції України до Верховного Суду надійшли пояснення на касаційну скаргу позивача, в яких Міністерство юстиції просить касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, а касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити повністю.

В аспекті надання оцінки доводам касаційної скарги щодо неоднакового правозастосування, колегія суддів дійшла таких висновків.

Умовою для перегляду Верховним Судом судових рішень в адміністративних справах з вказаної нормативної підстави є їх невідповідність викладеному у постанові Верховного Суду висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).

При цьому, подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Водночас обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Отже подібність правовідносин необхідно встановлювати одночасно за трьома критеріями: суб`єктним, об`єктним і, так би мовити, змістовним. Основним критерій, без якого неможливо встановити подібність правовідносин, є змістовний (права й обов`язки суб`єктів).

Проаналізувавши правову позицію Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті характеру та юридичної природи спірних правовідносин, з яких виник спір у наведеній скаржником справі, у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та правовим регулюванням спірних правовідносин у цій справі в оскаржуваній частині, на предмет їх подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскарженого рішення суду апеляційної інстанції по суті, колегія суддів зазначає таке.

У справі №804/8042/17 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо поновлення ОСОБА_3 на роботі в ГУ Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області за тією ж спеціальністю, кваліфікацією та посадою і виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 18 жовтня 2016 року до 30 листопада 2017 року в сумі 225237,03 грн;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 заробітну плату за 1 червня 2016 року в сумі 225,03 грн.

Предметом судового контролю у справі №804/8042/17 було стягнення середньої заробітної плати за час невиконання рішення про поновлення на роботі.

Дніпропетровський окружний адміністративний суду рішенням від 05 лютого 2018 позов задовольнив частково. Стягнув з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 18 жовтня 2016 року до 5 лютого 2018 року в сумі 92054,16 грн без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів. В іншій частині позову відмовив.

Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 19 листопада 2018 року змінив рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача визначивши її у розмірі 120904,48 грн.

Верховний Суд переглядаючи рішення судів попередніх інстанцій у справі №804/8042/17 погодився з висновками суду апеляційної інстанції. Верховний Суд у цій постанові навів детальний розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача із застосуванням коефіцієнту підвищення посадових окладів.

У цій справі позивача звільнено з органів прокуратури, у зв`язку із застосуванням до нього заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України "Про очищення влади".

Резюмуючи написане необхідно зазначити, що правові висновки, викладені у вказаній постанові Верховного Суду, які скаржник у площині спірних правовідносин цієї справи подає як підставу для касаційного оскарження, відтак і перегляду судового рішення апеляційного суду, не можна визнавати такими, що містять правові висновки, відмінні від висновків апеляційного суду при вирішенні цієї справи, позаяк правові висновки у справі №804/8042/17 Верховний Суд формував у контексті правовідносин та фактичних обставин справи, які за своїм змістом, обсягом та юридичною природою не є подібними до тих, які виникли у цій справі.

Таким чином, у справі на, яку посилається скаржник у касаційній скарзі та у цій справі суб`єктний склад учасників відносин не є тотожним, різні об`єкти та предмет правового регулювання, застосування відмінних норм права.

Отже, висновки Верховного Суду стосовно застосування норм права, викладені у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №804/8042/17, на яку посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними до спірних правовідносин в оскаржуваній частині у цьому касаційному провадженні, тому не можуть слугувати прикладом неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм права при ухваленні судового рішення, щодо якого подано касаційну скаргу в цій справі, у значенні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС.

З огляду на те, що вимоги і арґументи касатора у контексті змісту правовідносин, які склалися між сторонами у справі №804/8042/17, обсягу та правової природи фактичних обставин справ, що зумовили відповідне правозастосування, не містять підстав, що вказують на неправильне/неоднакове застосування судом апеляційної інстанції у цій справи одних і тих самих норм матеріального та процесуального права у подібних правовідносинах, а отже виключають обґрунтованість заявленої у касаційній сказі підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС, то касаційний перегляд постанови апеляційного суду в аспекті неповноти встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення спору (у розумінні пункту 1 частини другої статті 353 КАС), також не видається можливим.

За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу (частина друга статті 339 КАС).

З огляду на те, що висновки Верховного Суду щодо застосування норми права, викладені у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №804/8042/17, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до спірних правовідносин, касаційне провадження у цій справі, яке Верховний Суд відкрив на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС, підлягає закриттю.

Керуючись статтями 339, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

1. Закрити касаційне провадження №К/9901/16018/21 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2021 року у справі №822/5103/14.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не оскаржується.

Суддя-доповідач А.Г. Загороднюк

судді Л.О. Єресько

О.В. Калашнікова