Справа № 380/10034/21
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

29 червня 2021 року м. Львів

Суддя Львівського окружного адміністративного суду Клименко О.М., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Держави Україна в особі суддівської гілки влади Восьмого апеляційного адміністративного суду про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом до Держави Україна в особі суддівської гілки влади Восьмого апеляційного адміністративного суду (Відповідач), в якому просить:

- визнати дії Держави в особі Восьмого апеляційного адміністративного суду, які полягають у відсутності автоматизованого розподілу справ між суддями протиправними;

- зобов`язати Державу Україна в особі Восьмого апеляційного адміністративного суду провести автоматизований розподіл справ між суддями та визначити колегію суддів для розгляду справи № 461/3212/17.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що Галицьким районним судом м. Львова розглядалась справа № 461/3212/17 за позовом ОСОБА_2 до Львівської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору, про визнання протиправними та скасування Ухвал Львівської міської ради. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2019 року у справі № 461/3212/17 зазначено, що прийняті Львівською міською радою Ухвали є регуляторними актами та їх дія поширюється на невизначене коло осіб, зокрема, громаду м. Львова. Позивач у цій справі В. Реймер брав участь у розгляді справи № 461/3212/17, як представник позивача з 2017 року. Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року провадження у справі № 461/3212/17 зупинено. Постановою Верховного Суду від 29 квітня 2021 року у справі № 461/3212/17 ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року (колегія суддів В. Гуляк, Н. Ільчишин, Л. Гудим) про зупинення провадження у справі скасовано і направлено справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. Позивач зазначає, що ігноруючи вимоги закону, Восьмий апеляційний адміністративний суд не провів повторного автоматизованого розподілу справ між суддями, а справа була передана на повторний розгляд колегії суддів у складі В. Гуляк, Н. Ільчишин, Л. Гудим, судове рішення яких було скасовано судом касаційної інстанції. З огляду на це позивач доходить висновку про відсутність автоматизованого розподілу справ між суддями у Восьмому апеляційному адміністративному суді, у зв`язку з чим розподіл справ між суддями проводиться у ручному режимі, що перетворює Державу Україна у неправову, породжує свавілля судової гілки влади, принижує її авторитет та переконує суспільство у тому, що у Восьмому апеляційному адміністративному суді можна отримати замовні рішення за домовленістю з суддями.

Крім того, позивач вказує, що 12 березня 2019 року під час розгляду справи № 461/3212/17 колегії суддів Гудиму Л.Я., Довгополову О.М. та Святецькому В.В. був заявлений відвід, який задоволено, про що винесена відповідна ухвала. Отже, суддя Восьмого апеляційного адміністративного суду Гудим Л.Я. вже брав участь у розгляді вказаної вище справи та йому вже була висловлена недовіра. Тому позивач зазначає, що абсолютного незрозуміло, як суддя Л. Гудим може бути постійно членом колегії під час розгляду справи № 461/3212/17.

Також позивач зауважує, що справа № 461/3212/17 має великий суспільний інтерес, стосується прав усіх членів територіальної громади, в тому числі й позивача, а відсутність автоматизованого розподілу справ між суддями у Восьмому апеляційному адміністративному суді порушує конституційні права позивача як людини перед якою Держава Україна несе відповідальність, право на справедливий розгляд справи у суді, розгляд справи судом, установленим законом.

Із урахуванням викладеного просить суд адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

При постановленні ухвали, суддя враховує наступне.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо: позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною другою статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначення публічно-правового спору міститься у пункті 2 частини першої статті 4 КАС України, згідно з яким публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Аналізуючи наведені вище норми права, суддя відзначає, що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад, а участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Кодекс адміністративного судочинства України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень саме владних управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Ці положення не поширюють свою дію на правові ситуації, які вимагають інших форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

У позовній заяві позивач зазначає, що після скасування Верховним Судом ухвали Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року про зупинення провадження у справі та направлення справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, Восьмий апеляційний адміністративний суд, ігноруючи вимоги закону, не провів повторного автоматизованого розподілу справ між суддями, а справа була передана на повторний розгляд колегії суддів у складі В. Гуляк, Н. Ільчишин, Л. Гудим, судове рішення яких було скасовано судом касаційної інстанції. З огляду на це позивач доходить висновку про відсутність автоматизованого розподілу справ між суддями у Восьмому апеляційному адміністративному суді.

Отже, як слідує з наведеного, позивач оскаржує дії Восьмого апеляційного адміністративного суду, які, на його думку полягають у відсутності в цьому суді автоматизованого розподілу судових справ між суддями, стверджуючи, що такі дії суду порушують його конституційні права як людини, перед якою Держава Україна несе відповідальність, право на справедливий розгляд справи у суді, та розгляд справи судом, установленим законом.

З цього приводу суддя зазначає таке.

Положеннями статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до частин першої та третьої статті 6 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Аналіз вищенаведених правових норм свідчить про те, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Суд зазначає, що у порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності.

Водночас дії суду (судді), вчинені при виконанні ним своїх обов`язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду і вирішення у судових засіданнях в особливій, встановленій законом, процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є не управлінськими, а процесуальними, і оскаржуються виключно в порядку, визначеному процесуальними законами.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів», у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України (у відповідній редакції - прим.) суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ.

Разом з цим, Конституційний Суд України у пункті 4.2 Рішення від 23 травня 2001 року у справі № 6-рп/2001 роз`яснив, що порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судового розгляду справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень, належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий.

Крім того, у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» зазначено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Таким чином, оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви (заяви, клопотання) та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу відносно суду (судді).

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 320/3328/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 1340/4052/18.

Отже, Восьмий апеляційний адміністративний суд не може бути відповідачем у суді у справі щодо оскарження його дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ.

Оскільки предметом позову в цій справі є дії Восьмого апеляційного адміністративного суду, які на думку позивача полягають у відсутності в цьому суді автоматизованого розподілу судових справ між суддями, тобто позовні вимоги стосуються вчинення (невчинення) судом передбачених процесуальним законом дій, то такі дії не можуть бути оскаржені поза межами порядку, передбаченого процесуальним законом.

Дії (бездіяльність) суду під час розгляду справи, в тому числі визначення складу суду для розгляду такої справи відповідно до вимог статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України, належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України в межах провадження відповідної справи.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 460/9271/20, яку суд враховує в силу вимог частини 5 статті 242 КАС України.

За таких обставин, суддя доходить висновку, що у відкритті провадження у цій справі належить відмовити на підставі пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України.

Оскільки при поданні позовної заяви позивач не сплачував судовий збір, підстави для його повернення у суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 170, 248, 256, 294, п. 3 Розділу VI Прикінцевих положень, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі № 380/10034/21 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі суддівської гілки влади Восьмого апеляційного адміністративного суду про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.

Роз`яснити позивачу, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвалу суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду відповідно до ст.ст. 293-297 КАС України, з урахуванням п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Повний текст ухвали складено 29 червня 2021 року.

Суддя Клименко О.М.