Справа № 160/13324/20
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2021-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І. розглянувши в загальному позовному провадженні (в порядку письмового провадження) у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги про сплату боргу (недоїмки)-
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що за результатами проведеної перевірки, контролюючий орган дійшов висновку про протиправне завищення позивачем валових витрат, що призвело до невірного формування оподатковуваного доходу, відповідно протиправне заниження військового збору та єдиного внеску та слугувало підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги про сплату недоїмки. Разом з тим, позивач зазначає, що дані висновки ґрунтуються на припущеннях, оскільки господарську діяльність позивач веде в межах правового поля, вірно відображаючи результати власної діяльності в бухгалтерському та податковому обліках. Вважає оскаржувані податкові повідомлення-рішення, рішення та вимогу протиправними та такими, що підлягають скасуванню.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.10.2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в поряду загального позовного провадження.
Відповідач надав до суду відзив, в якому заперечує проти заявлених позовних вимог, та вказує на те, що при проведенні перевірки ФОП ОСОБА_1 встановлено, що до складу витрат на 2017-2018 роки незаконно включено витрати на утримання транспортних засобів - колісних тракторів (придбання акумуляторів, шин та запчастин), тобто основних засобів подвійного призначення. Незаконно включені до складу валових витрат амортизаційні відрахування основних засобів подвійного призначення. Незаконно зараховані до складу валових витрат з метою визначення чистого оподаткованого доходу витрати, які безпосередньо не пов`язані з провадженням господарської діяльності, не оплачені, та непідтверджені первинними документами, витрати пов`язані з оплатою орендної плати за земельні паї, витрати на придбання молодняка свиней на його вирощування. Зазначені порушення призвели до численних порушень вимог податкового законодавства, що відображені в акті перевірки та стали підстав для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень про донарахування відповідних платежів. Наполягає на тому, що спірні рішення прийняті на підставі, в порядку та у спосіб, що передбачені законом.
В судове засідання 12 лютого 2021 року представник позивача не з`явився, надав клопотання про розгляд справи без його участі.
В судове засідання 12 лютого 2021 року представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Оскільки відсутні перешкоди для розгляду справи в судовому засідання, суд вважає за можливе розглянути справу в письмовому провадження.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
ФОП ОСОБА_1 оподаткування одержаних доходів від здійснення господарської діяльності з 01.01.2017 року по 31.12.2018 рік здійснював на загальній системі оподаткування, обліку та звітності та був платником таких податків, як: земельний податок з фізичних осіб; податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами із доходів платника податку інших ніж заробітна плата; орендна плата з фізичних осіб; податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються податковими агентами із доходів платника податку у вигляді заробітної плати; податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування; податок на додану вартість; військовий збір; єдиний соціальний внесок.
Основний вид діяльності позивача за КВЕД 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур. Інші види діяльності за КВЕД 01.42 Розведення іншої великої рогатої худоби та буйволів; 01.46 Розведення свиней; 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля; 47.29 Роздрібна торгівля іншими продуктами харчування в спеціалізованих магазинах; 47.81 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках харчовими продуктами, напоями та тютюновими виробами; 47.99 Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами; 46.61 Оптова торгівля сільськогосподарськими машинами й устаткуванням; 45.32 Роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; 45.31 Оптова торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів.
В період з 13.11.2019 по 26.11.2019 року посадовими особами ГУ ДПС у Дніпропетровській області проведена планова виїзна перевірка фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року.
- п.177.2, п.п177.4.4 п177.4 ст.177 Податкового кодексу України, в частині заниження оподатковуваного доходу шляхом заниження суми чистого оподатковуваного доходу на суму 6030269,87 грн., в тому числі у 2017 році - 1882935,45 грн., у 2018 році - 4147334,42 грн., в результаті чого донараховано податок з доходів фізичних осіб на загальну суму у розмірі 1085448,58 грн., у тому числі за 2017 рік - 338928,38 грн., у 2018 рік 746520,20 грн.;
- п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464 в результаті чого визначено суму з врахуванням вимог ч.5 ст.8 Закону №2464 єдиного внеску фізичної особи-підприємця 218524,24 грн.;
- п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України що призвело до заниження суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету у загальній сумі 730029 грн.;
- п.201.1 пю.201.2 п.201.10 ст.201 в частині відсутності реєстрації податкових накладних на загальну суму 4380174,42 грн. ( у т.ч. ПДВ 730029,07 грн.);
- п.177.10 ст.177 Податкового кодексу України - неналежне ведення обліку доходів та витрат;
- п.44.3 п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України в частині відсутності первинних документів пов`язаних з підприємницькою діяльністю на підставі яких формувалися показники податкової звітності за 2017-2018 роки;
- п.57.1 ст. 57 Податкового кодексу України в частині несвоєчасної сплати узгодженої суми податкового зобов`язання з військового збору за результатами річного декларування за 2018 рік.
На підставі висновків акту перевірки, контролюючим органом прийнято наступні рішення:
Зазначенні рішення оскаржені позивачем в адміністративному порядку до Державної податкової служби України.
Рішенням ДПС України про результати розгляду скарги від 13.04.2020 р. № 13092/6/99-00-08-05-04-06 у задоволенні скарги ФОП ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим податковим повідомленням-рішенням від 17.01.2020 року № ; податковим повідомленням-рішенням від 17.01.2020 року №; рішенням № від 17 січня 2020 року про застосування штрафних санкцій, вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 17.01.2020 року № Ф ; податковим повідомленням-рішенням від 17.01.2020 року ; податковим повідомленням-рішенням від 17.01.2020 року №; податковим повідомленням-рішенням від 17.01.2020 року №; податковим повідомленням-рішенням від 17.01.2020 року позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Відповідно пункту п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Статтями 3 та 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Абзацом першим пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 05.06.1995 №168/704, визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності встановлений статтею 177 Податкового кодексу України.

Відповідно п. 177.1 статті 177 цього Кодексу, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України передбачено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до п. 135.1. ст. 135 Податкового кодексу України - доходи, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Згідно з п.135.2. ст.135 ПК України - доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п.п.14.1.27 п.14.1 ст.14 ПК України, витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п. 177.4 ст.177 Податкового кодексу України, до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, зокрема, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Згідно з пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України, не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Відповідно до пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України, зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

В даному випадку, висновки контролюючого органу щодо допущених порушень ґрунтуються, насамперед, на тому, що позивачем занижено суму оподатковуваного доходу, шляхом завищення витрат, що призвело до невірного визначення бази оподаткування податком на доходи фізичних осіб та сплати єдиного внеску, військового збору, тощо.

Так, в ході перевірки податковим органом встановлено завищення суми витрат у 2017-2018 роках у розмірі 6 030 269,87 грн, а саме: в 2017 - 1 882 935,45 грн., в 2018 - 4 147 334,42 грн. в результаті включення до складу витрат витрати на утримання транспортних засобів - колісних тракторів (придбання акумуляторів, шин та запчастин), тобто основних засобів подвійного призначення та амортизаційні відрахування основних засобів подвійного призначення.

В ході перевірки встановлено, що згідно книги обліку доходів та витрат, наданих первинних документів (видаткових накладних, актів наданих послуг, виписок з банку) та наданих ФОП ОСОБА_1 письмових роз`яснень, до складу витрат 2017-2018 років включено витрати на утримання транспортних засобів - колісних тракторів (придбання акумуляторів, шин та запчастин) на загальну суму 525423,44 грн., в тому числі у 2017 р. - 364480,16 грн., у 2018 р. - 160943,28 грн.

Щодо включення до складу витрат 2017-2018 років витрати на утримання транспортних засобів - колісних тракторів (придбання акумуляторів, шин та запчастин) на загальну суму 525 423,44 грн., в тому числі: 2017-364 480,16 грн., 2018-160943,28 грн., суд встановив та зазначає наступне.

Так, судом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 має у власності наступні транспортні засоби: трактор Беларусь НОМЕР_2 , трактор колісний ЮМЗ-6 АКЛ, трактор колісний ЮМЗ -6 АКЛ, трактор К-107, трактор колісний John Deer 6930, трактор-екскаватор НОМЕР_3 , трактор John Deer 6155, трактор Беларусь 892.

Для утримання зазначених транспортних засобів, які належать позивачеві на праві власності, останній здійснював витрати на придбання акумуляторів, шин та інших запчастин та на оплату послуг з їх ремонту та обслуговування.

Перевіряючими, в результаті дослідження книги обліку доходів і витрат, наданих первинних документів (видаткових накладних, актів наданих послуг, виписок з банку) встановлено документальне підтвердження витрат на суму 525 423,44 грн.

Позивачем, як до перевірки так і суду були надані копії первинних, бухгалтерських та облікових документів, що підтверджують витрати на суму 525 423,44 грн.

Отже, витрати позивача у розмірі 525 423,44 грн. є документально підтвердженими та не заперечуються відповідачем.

Відповідач, в свою чергу, зазначає, що в порушення. п.177.4 статті 177 Податкового кодексу України ФОП ОСОБА_1 до складу витрат, відображеного в додатку Ф2 до податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2017-2018 включено витрати на утримання основних засобів (колісних тракторів) на загальну суму 525 423,44 грн., які відносяться до основних засобів подвійного призначення, витрати на придбання, експлуатацію та утримання яких не включаються до складу витрат підприємця.

Однак, на думку суду, є помилковим висновок відповідача, що трактори колісні відносяться до основних засобів подвійного призначення з огляду на наступне.

Для вирішення питання віднесення того чи іншого транспортного засобу до відповідної категорії вирішальними є його технічні умови призначення та сфера застосування.

Так, Закон України «Про автомобільний транспорт», який визначає засади організації та діяльності автомобільного транспорту, надає визначення автомобілю, як колісному транспортному засобу, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт.

В свою чергу, автомобільний транспортний засіб - це колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій, а транспортний засіб спеціального призначення це транспортний засіб, призначений для виконання спеціальних робочих функцій (для аварійного ремонту, автокран, пожежний, автобетономішалка, вишка розвідувальна чи бурова на автомобілі, для транспортування сміття та інших відходів, технічна допомога, автомобіль прибиральний, автомобіль-майстерня, радіологічна майстерня, автомобіль для пересувних телевізійних і звукових станцій тощо).

Норми вищезазначеного Закону не містять визначення терміну «трактор», тому доречним у даному випадку є використання Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, яка затверджена Законом України «Про Митний тариф України» від 19.09.2013 № 584-VII, відповідно до якої трактори колісні для напівпричепів мають код УКТ ЗЕД 870120, причепи та напівпричепи - 8716, а моторні транспортні засоби для перевезення вантажів - 8704. Слід зазначити, що згідно п 2. «Примітки» Групи 87 у цій групі термін «трактори» означає транспортні засоби, призначені головним чином для буксирування чи штовхання інших транспортних засобів, пристроїв і вантажів, незалежно від того, мають вони чи ні допоміжні пристосування, у поєднанні з основним застосуванням трактора, для перевезення інструментів, насіння, добрив тощо.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року № 1367 «Про затвердження Технічного регламенту затвердження типу сільськогосподарських та лісогосподарських тракторів, їх причепів і змінних причіпних машин, систем, складових частин та окремих технічних вузлів» визначено поняття трактора як моторизованого колісного або гусеничного транспортного засобу сільськогосподарського або лісогосподарського призначення, що має щонайменше дві осі та характеризується максимальною конструкцією швидкістю не менш як 6 кілометрів на годину, спеціально призначений для того, щоб тягти, штовхати, везти і проводити в рух змінні причіпні машини, що використовуються для виконання сільськогосподарських або лісогосподарських робіт, або буксирувати сільськогосподарські та лісогосподарські причепи.

Сукупний аналіз наведених норм дає можливість зробити висновок про те, що за своїм основним призначенням (характеристикою) колісні трактори не виконують функції з перевезення людей чи вантажу, ці транспортні засоби призначені для виконання певних спеціальних функцій.

Суд зауважує, що Податковий кодекс України не містить визначення (критеріїв) за яких обставин (умов) основні засоби подвійного призначення визначаються такими, що мають ознаки подвійного призначення, які б відповідно мали визначати на які цілі вантажні автомобілі можуть використовуватись частково/повністю фізичною особою-підприємцем через те, що їх власником є фізична особа.

Однак, п.177.4.6 статті 177 Податкового кодексу України наводить перелік основних засобів подвійного призначення, до яких належать земельні ділянки, об`єкти житлової нерухомості, легкові та вантажні автомобілі. Такий перелік є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що відповідачем помилково віднесено колісні трактори до засобів подвійного призначення, та відповідно протиправність висновків про завищення позивачем витрат на утримання таких транспортних засобів, донарахування податку на доходи фізичних осіб та застосування штрафних санкцій.

Окрім того, суд зазначає, шо підпунктом 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 ПК України визначено презумпцію правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

За змістом указаної норми, за умови подання платником податків усіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими платником податків правомірно (обґрунтовано).

Презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом.

Витрати позивача на утримання означених транспортних засобів належним чином підтверджені наявними в матеріалах справи первинними документами: видатковими накладними, актами виконаних робіт, виписками з банківських установ про рух коштів за 2017-2018 роки, актами списання запасних частин та паливно-мастильних матеріалів.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем правомірно у спірний період віднесено до витрат, які враховуються при обчисленні чистого оподатковуваного доходу, витрати на утримання транспортних засобів ( послуги з ремонту, придбання запчастин, рідин, олив, антифризу, очисників, герметиків, витрати на технічне обслуговування транспортних засобів, миття, придбання автогуми).

Відповідачем, в свою чергу, не доведено, що транспортні засоби позивача належать до основних засобів подвійного призначення у розумінні Податкового кодексу України, а відтак, витрати на їх утримання не підлягають включенню до складу витрат підприємця.

Таким чином, висновки відповідача про завищення позивачем витрат на загальну суму 525423,44 грн., в тому числі у 2017 р. - 364480,16 грн., у 2018 р. - 160943,28 грн., є безпідставними та необґрунтованими.

Щодо витрат на амортизаційні відрахування у 2017-2018 роках на загальну суму 1 356 281,22 грн., суд зазначає наступне.

Так, відповідач прийшов до висновку про протиправне включення позивачем до складу витрат амотризаційні відрахування на загальну суму 1 356 281,22 грн., в тому числі: у 2017 році - 766 902,51 грн., у 2018 році- 589 378,71 грн., оскільки фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування не має права віднести на витрати амортизаційні відрахування з вартості основних засобів придбаних до 01.01.2017 року.

Судом не приймаються такі доводи та висновки податкового органу, оскільки набрання з 01.01.2017 року законної сили змін до пункту 177.4.6 статті 177 Податкового кодексу України, якими надано фізичним особам-підприємцям на загальній системі оподаткування право на включення до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування, не забороняє підприємцю включати до витрат амортизаційні відрахування з вартості основних засобів придбаних до 01.01.2017 року.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про помилковість тверджень відповідача щодо завищення позивачем витрат, відображених у додатку Ф2 до податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2017-2018 роки з амортизаційних відрахувань основних засобів на загальну суму 1 356 281,22 грн. та протиправність донарахування податків та застосування штрафних санкцій на зазначену суму.

Щодо віднесення до складу витрат витрати на придбання ТМЦ (арматури, наборів г/п, кутків, швелерів, труб, бетонних блоків) суд встановив та зазначає наступне.

Так, в ході перевірки податковим органом було встановлено, що позивачем до складу витрат в 2017 - 2018 роках було включено придбання ТМЦ (арматури, наборів г/п, кутків, швелерів, труб, бетонних блоків) на загальну суму 3 650 145,35 грн., в тому числі в 2017 році на суму 300 000 грн., в 2018 році на суму 3 350 145,35 грн.

Судом було встановлено, що придбання позивачем ТМЦ на суму 3 650 145,35 грн. було здійснено у ПП «СМЦ Сталекс» у 2017 році на суму 300 000 грн., у ТОВ «МЦ Сталекс», ТОВ «Вуд», ТОВ «Екотрейд» у 2018 році на суму 3 350 145,35 грн.

Придбання ТМЦ на суму 3 650 145,35 грн. підтверджено первинними документами наданими як при перевірці податковому органу, так і суду при розгляді справи, а саме: рахунками на оплату, видатковими та податковими накладними, товарно-транспортними накладними.

При цьому, відповідачем не заперечується факт придбання ТМЦ на зазначену суму, а робиться висновок про непідтвердження використання отриманих ТМЦ у власній господарській діяльності позивача, відповідно відсутність правових підстав для включення витрат з придбання ТМЦ до складу витрат пов`язаних із здійсненням господарської діяльності.

Суд погоджується з такими висновками відповідача з наступних підстав.

Так, судом було встановлено, що позивачем було придбано ТМЦ (арматуру, набори г/п, кутки, швелера, труби, бетонні блоки) на загальну суму 3 650 145,35 грн.

На письмовий запит контролюючого органу, здійснений під час проведення перевірки, від 19.11.2019 року, позивачем повідомлено, що придбані ТМЦ були використані в господарській діяльності для ремонту будівель та територій господарського використання, а саме для: армування для бетонування площадок та підлоги з метою укріплення стін, дахів, парканів, а також для виготовлення кліток для тварин.

Письмовим запитом контролюючого органу від 25.11.2019 року позивача повідомлено про необхідність надання для підтвердження ремонтних робіт відомостей про необхідність здійснення ремонтних робіт (дефектний акт), кошторису витрат ремонту об`єктів (споруд, тощо), на якому об`єкті, хто та на яких умовах здійснював ремонтні роботи, чи припинялась діяльність на момент здійснення ремонту, на підставі яких відомостей розраховувалась вартість ремонту, списання матеріалів. Зазначено, що первинні підтверджуючі документи щодо ремонту будівель та територій повинні містити інформацію про вид, дату, обсяг, вартість, виконавців виконаних робіт.

На запит від 25.11.2019 року позивачем 26.11.2019 року повідомлено, що ним були надані всі без винятку наявні документи: бухгалтерські документи, журнали обліку, відомості до рахунків, акти списання, господарські договори, схеми та плани, правовстановлюючі та реєстраційні документи будівель та споруд.

Отже, позивачем як до перевірки так і суду під час розгляду справи не було надано жодного доказу того що придбані ТМЦ у ПП «СМЦ Сталекс», ТОВ «МЦ Сталекс», ТОВ «Вуд», ТОВ «Екотрейд» на суму 3 350 145,35 грн. були використані ним саме в господарській діяльності.

В свою чергу, саме використання ТМЦ у власній господарській діяльності дає право фізичній особі-підприємцю на включення витрат з придбання ТМЦ до складу витрат господарської діяльності.

Таким чином, суд погоджується з висновками податкового органу щодо порушення ФОП ОСОБА_1 п. 177.4 статті 177 Податкового кодексу України та завищення суми витрат придбаних ТМЦ в 2017-2018 роках на загальну суму 3650145,35 грн., в тому числі в 2017 році на суму 300 000 грн., в 2018 році на суму 3 350 145,35 грн. та правомірність донарахування податків та застосування штрафних санкцій на зазначену суму.

Щодо правомірності віднесення позивачем витрат зі сплати орендної плати за землю у розмірі 82 650,56 грн., суд зазначає наступне.

Так, до основних видів діяльності, якими займається позивач, відноситься вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний).

Згідно книги обліку доходів та витрат ф. 10, виписок банку ФОП ОСОБА_1 та письмових пояснень від 20.11.19 № 47/11-19 до складу витрат в 2017 р.- 2018рр. віднесено суми орендної плати за землю (не витребувані паї) в розмірі 82650,56 грн. грн., в тому числі: 2017 р.-35783,48 грн.; 2018р. - 46867,08 грн.

Судом встановлено, що загальна площа орендованої позивачем землі становить 57,2713 га та знаходяться на території Надеждівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області.

Користування позивачем земельними ділянками здійснюється на підставі укладених договорів з Криворізькою райдержадміністрацію, а саме: договір оренди від 10.04.15 № 210 земельна ділянка на 36,0 га; договір оренди від 24.12.2012 земельна ділянка на 4,9217 га; договір оренди від 24.12.2012 земельна ділянка на 3,1883 га; договір оренди від 24.12.2012 земельна ділянка на 0,6395 га; договір оренди від 24.12.2012 земельна ділянка на 1,6112 га; договір оренди від 24.12.2012 земельна ділянка на 0,6593га; договір оренди від 24.12.2012 земельна ділянка на 10,2513 га.

Відповідачем не заперечується тієї обставини, що земельні ділянки, які позивач орендує на підставі договорів, використовуються останнім у його господарській діяльності, а зазначається, що орендна плата за землю, як різновид податку на майно, не підлягає включенню до складу витрат згідно пп. 177.4.3 п.177.4 статті 177 Податкового кодексу України.

З наведеним висновком податкового органу суд погоджується з наступних підстав.

Судом встановлено, що суми орендної плати за землю у розмірі 82 650,56 грн. було віднесено до витрат 2017-2018 років.

Пунктом 177.4 ст.177 Податкового кодексу України наведено перелік витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні», який набув чинності 1 січня 2017 року, до статті 177 Податкового кодексу України внесені зміни, зокрема, підпункт 177.4.3 пункту 177.4 викладено в такій редакції: «до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, відносяться: суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи-підприємця».

При цьому, незважаючи на те, що вказаними законодавчими змінами було розширено перелік податків та зборів, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця та відносяться до її витрат, з цього переліку законодавцем прямо виключено податок на майно, до складу якого відповідно до статті 265 Податкового кодексу України входить, зокрема, плата за землю, яка, в свою чергу, може бути у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

З огляду на наведене, суд прийшов до висновку, що ФОП ОСОБА_1 протиправно включено до складу витрат суми сплаченої орендної плати за землю у розмірі 82 650,56 грн., завищення витрат на зазначену суму та відповідно правомірність здійсненого податковим органом донарахування податків та застосування штрафних санкцій на зазначену суму.

Крім того, згідно висновків акту перевірки ФОП ОСОБА_1 до складу витрат за 2017 р. віднесено витрати на придбання молодняка свиней на вирощування, які не були реалізовані та за які доход не отримано, на загальну суму 415 769,3 грн., внаслідок чого протиправно завищено витрати на зазначену суму.

Суд не погоджується з такими висновками податкового органу з наступних підстав.

Як було встановлено судом та зазначалось раніше, одним з основних видів діяльності позивача являється розведення свиней.

Судом встановлено що позивачем було придбано протягом 2017 року 550 голів свиней, а реалізовано 68; залишок на кінець 2017 року складає 482, а на кінець 2018 року 652, що підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами.

Відповідач не заперечує факт придбання свиней у 2017 році для здійснення господарської діяльності, але зазначає про протиправність включення до витрат звітних періодів витрати та їх придбання, враховуючи відсутність прибутку від їх реалізації у звітних періодах.

Підпунктом 177.4.1 п.177.4 статті 177 Податкового кодексу України передбачено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, зокрема, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.

Приймаючи до уваги вимоги даного пункту Податкового кодексу України, враховуючи підтвердження витрат на придбання молодняка свиней, наявність основного виду діяльності пов`язаного з розведенням свиней, суд вважає, що позивачем правомірно віднесено до витрат витрати їх придбання.

При цьому, суд зазначає, що податкове законодавство не містить норм, які регламентують процедуру вирощування свиней та швидкість з якою росте молодняк та стає відповідним для отримання з нього прибутку. Для цілей оподаткування витрати повинні бути підтверджені, а також повинен бути підтвердженим факт використання придбаних ТМЦ в господарській діяльності платника податків. Факт придбання молодняка свиней, його наявність, тощо, підтверджено первинними документами, придбання здійснено в межах видів господарської діяльності, що здійснюється позивачем, отже відсутні підстави вважати, що дані витрати не можуть бути віднесені до складу валових.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про помилковість тверджень відповідача щодо завищення позивачем витрат внаслідок придбання молодняка свиней на загальну суму 415 769,30 грн. та протиправність донарахування податків та застосування штрафних санкцій на зазначену суму.

Приймаючи до уваги встановлені судом обставини справи та надані висновки, суд констатує, що позивачем завищено суму валових витрат за 2017-2018 року внаслідок включення до витрат сум орендної плати та сум на придбання ТМЦ в розмірі 3 732 795,91 грн., а саме за 2017 рік у сумі 335 783,48 грн. 300 000 грн.+35 783,48 грн.), за 2018 рік у сумі 3 397 012,43 грн. (3 350 145,35 грн. + 46 867,08 грн.), внаслідок чого занижено податок на доходи фізичних осіб у розмірі 671 903,27 грн., в тому числі за 2017 рік 60 441,03 грн., за 2018 рік 611 462,24 грн.

Отже, протиправним та таким, що підлягає скасуванню є спірне податкове повідомлення-рішення від 17.01.2020 року № про донарахування податку на доходи в частині нарахування суми у розмірі 620 317,96 грн., з яких 413 545,31 грн. сума податкового зобов`язання та 206 772,65 грн. сума штрафної санкції, відповідно до наступного розрахунку.

Податок на доходи фізичних осіб за 2017 рік: 436 790,38 грн. *18% = 78 622,27 грн. - 18 181,24 грн. = 60 441,03 грн., де: 436 790,38 грн. (335 783,48 грн. + 101 006,90 грн.) - сума чистого оподатковуваного доходу; 18 181,24 грн. - сума податку задекларована позивачем.

Податок на доходи фізичних осіб за 2018 рік: 3 587 145,90 грн. * 18% = 645 686,26 грн. - 34 224,02 грн. = 611 462,24 грн., де: 3 587 145,90 грн. (3 397 012,43 грн. + 190 133,47 грн.) - сума чистого оподатковуваного доходу, 34 224,02 грн. - сума податку задекларована позивачем.

Податок на доходи фізичних осіб за 2017-2018 роки становить 671 903,27 грн. (60441,03 грн. + 611 462,24 грн.), а розмір штрафної санкції виходячи з 50% становить 335 951,64 грн.

Сума зменшення основного зобов`язання становить 413 545,31 грн. (1 085 448,58 грн. -671 903,27 грн.), сума зменшення штрафної санкції становить 206 772,65 грн. (542 724,29 грн. - 335 951,64 грн.)

Щодо податкового повідомлення-рішення від 17.01.2020 року №, суд зазначає таке.

Згідно з п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір у розмірі 1,5 відсотків об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Відповідно до п. п. 161.1.1 п. 161 ПК України платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 Податкового кодексу, а саме фізична особа - резидент (нерезидент), яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Крім того, п. п. 161.1.5 п. 161 ПК України передбачено, що відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені ст. 171 ПК України.

Отже, позивач, як фізична особа-підприємець, зобов`язаний сплачувати військовий збір у розмірі 1,5% об`єкта оподаткування, яким в даному випадку являється чистий оподатковуваний дохід.

Відповідачем при проведенні перевірки було встановлено, що позивач внаслідок завищення витрат занизив чистий оподатковуваний дохід у 2017 році на 1 882 935,45 грн, а у 2018 році на 4 147 334,42 грн., та прийшов до висновку про донарахування військового збору у розмірі 90 454,05 грн.

Суд, в свою чергу, частково погодився з висновками податкового органу, та встановив, що позивачем завищено витрати та занижено дохід в розмірі 3 732 795,91 грн., а саме за 2017 рік у сумі 335 783,48 грн., за 2018 рік у сумі 3 397 012,43 грн.

Оскільки у ході розгляду справи судом встановлено завищення витрат та заниження доходу за 2017-2018 роки у сумі 3 732 795,91 грн., відповідачем правомірно донарахувано позивачу військовий збір на зазначену суму.

За таких обставин, податкове повідомлення-рішення 17.01.2020 року № є протиправним та підлягає скасуванню в частині нарахування військового збору у розмірі 51 693,18 грн., з яких 34 462,12 грн. основного зобов`язання та 17 231,06 грн. штрафних санкцій, відповідно ваведеного розрахунку:

Сума чистого оподатковуваного доходу за 2017-2018 року становить 4 023 936,28 грн. (3 587 145,90 грн. + 436 790,38 грн.).

Сума військового збору, що підлягає сплаті з суми 4 023 936,28 грн. становить 60 359,04 грн. (4 023 936,28 грн *1,5).

Сума військового збору сплаченого позивачем 4 367,11 грн.

Сума військового збору, що підлягає донарахуванню та сплаті становить 55 991,93 грн., (60 359,04 грн. - 4 367,11 грн.), сума штрафної санкції (50%) становить 27 995,97 грн.

Сума зменшення основного зобов`язання становить 34 462,12 грн. (90 454,05 грн. - 55 991,93 грн.), сума зменшення штрафної санкції становить 17 231,06 грн. (45 227,03 грн. - 27 995,97 грн.).

Щодо податкового повідомлення-рішення від 17.01.2020 року №, яким за порушення строку сплати суми грошового зобов`язання позивача зобов`язано сплатити штраф в розмірі 570,40 грн., суд встановив та зазначає наступне.

Так, позивачем 08.02.2019 року було подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2018 рік.

Самостійно визначена сума зобов`язання з військового збору у розмірі 2 852 грн. терміном сплати 21.02.2019 року була сплачена позивачем 27.03.2019 року з затримкою на 34 дні.

Позивач обґрунтовуючи протиправність даного податкового повідомлення-рішення зазначає, що сума сплачена лише 27.03.2019 року у зв`язку зі зміною платіжних реквізитів.

Однак, на підтвердження зазначеного позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували зміну платіжних реквізитів, неможливість здійснити сплату військового збору враховуючи зміну реквізитів у строки встановлені законодавством, наявність інших обставин, які перешкоджали своєчасній сплаті військового збору.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що відповідачем правомірно застосовано до позивача штраф у розмірі 20% у сумі 570 грн., та відповідно відсутність підстав для скасування даного податкового повідомлення- рішення.

Щодо рішення № від 17 січня 2020 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасного ненарахованого єдиного внеску в сумі 31081,42 грн. за наслідками донарахування 218524,24 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на підставі п.3. ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування», а також вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 17.01.2020 року № Ф зі сплати єдиного внеску станом на 17.01.2020 року в сумі 218524,24 грн., суд зазначає наступне.

Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 року (далі - Закон №2464-VI) визначаються правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Частиною 1 ст. 4 Закону №2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Базою нарахування єдиного внеску для платників, зазначених у п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладанню податком на доходи фізичних осіб.

Судом встановлено, що відповідач встановивши заниження позивачем чистого доходу за 2017 рік у сумі 1 882 935,45 грн, за 2018 рік у сумі 4 147334,42 грн. встановив заниження позивачем бази нарахування єдиного внеску за 2017 рік на 419 500 грн., за 2018 рік на 573 792 грн. та донарахував єдиний внесок у сумі 218 524,24 грн. та застосував штрафні санкції у розмірі 31 081,42 грн.

В даному випадку, суд частково погоджуючись з висновком податкового органу про протиправність віднесення до витрат суми у розмірі 3 732 795,91 грн. та заниження доходу на зазначену суму, приходить до висновку про протиправність нарахування позивачу єдиного внеску у розмірі 218 524,24 грн. та штрафних санкцій у розмірі 31 081,42 грн., які були розраховані відповідачем враховуючи суму заниженого доходу у розмірі 6 030 269,87 грн. враховуючи максимальну величину суми доходу, на яку нараховується єдиний внесок.

Отже, вимога від 17.01.2020 року № Ф про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на суму 218 524,24 грн. та рішення № від 17 січня 2020 року у про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно ненарахованого єдиного внеску на суму 31 081,42 грн. є протиправними та підлягають скасуванню.

Крім того, перевіркою повноти нарахування податку на додану вартість встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 вимог пункту 198.5 статті 198 ПК України, а саме, не нараховано податкові зобов`язання по операціях з придбання товарів/послуг, що не використовуються в оподатковуваних операціях в межах господарської діяльності платника, відповідно до отриманих податкових накладних протягом перевіряємого періоду.

Вказана розбіжність, відповідно до висновків акту перевірки, виникла внаслідок того, що ФОП ОСОБА_1 до складу податкового кредиту віднесено суми ПДВ сплачені при придбанні товарів, які не були використані в господарській діяльності (в оподаткованих операціях) та станом на кінець періоду перевірки відсутні на залишках у підприємця.

При перевірці книги обліку доходів та витрат та первинних документів (банківські виписки за поточними рахунками, податкові накладні) контролюючим органом встановлено заниження задекларованих суб`єктом господарювання показників у рядку 1 Декларацій всього у сумі 730 029 грн., а саме до складу податкового кредиту включено суми ПДВ від придбання ТМЦ ( арматури, набори г/п, кутки, швелери, блок бетонний, профільні труби) на загальну суму 4 380 174,42 грн. (у т.ч. ПДВ 730 029,07 грн..), який не був реалізований у періоді з 01.01.2017 по 31.12.2018 дохід по якому не був отриманий, та який станом на 31.12.2018 року відсутній на залишках.

Зазначені порушення, на думку контролюючого органу, призвели до збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму ПДВ 730 029 гривень.

З приводу даного порушення, судом встановлено наступне.

Так, протягом перевіряємого періоду позивачем придбано арматуру, набори г/п, кутки, швелери, блок бетонний, профільні труби, які, як зазначалось позивачем, використані для ремонту будівель та територій господарського використання, а саме для бетонування площадок та підлоги, з метою укріплення стін, дахів та парканів, а також виготовлення кліток для тварин.

Фактичне придбання даних товарів відповідачем не заперечується. Разом з тим, контролюючий орган не підтверджує правомірність формування податкового кредиту за даними витратами, оскільки не визнає їх як такі, що використані в господарській діяльності платника податків.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду.

Згідно з положеннями п.198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт придбання товарів з метою їх використання в господарській діяльності.

Під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (ст. 3 Господарського кодексу України).

Як вбачається з вищенаведених норм, обов`язковими ознаками господарської діяльності є здійснення її суб`єктами господарювання у сфері суспільного виробництва, яка спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг; результати зазначеної діяльності - продукція, роботи чи послуги - мають вартісний характер і цінове вираження. Господарська діяльність здійснюється у загальній економічній сфері, а тому має економічні властивості, що неможливе без вартісної оцінки і взаємооцінки, еквівалентності обміну, відповідних обчислень і розрахунків.

Із наведених законодавчих положень вбачається, що податкові наслідки у вигляді зменшення бази оподаткування податком на додану вартість та податком на прибуток на суму понесених витрат (у тому числі й по сплаті ПДВ у ціні придбаних товарів (робіт, послуг)) є правомірними за умови реального виконання господарської операції та наявності первинних документів, що підтверджують її здійснення. Таким чином, обов`язок підтвердити правомірність та обґрунтованість задекларованих у податковій звітності показників податкового кредиту та витрат первинними документами покладається на платника податків.

Згідно з вимогами статті 1 Закону № 996-XIV, господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 3 Господарського кодексу України, під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

При цьому, аналізуючи всі наведені вище положення ПК України та норми чинного законодавства суд зазначає, що підставою для віднесення до складу витрат сум витрат, понесених на придбання товарів (робіт, послуг), є сукупність таких умов, як реальне (фактичне) придбання товарів (робіт, послуг), використання придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності, а також документальне підтвердження понесених витрат.

Отже, використання придбаних товарів у власній господарській діяльності позивача є необхідною умовою для віднесення відповідних сум до складу витрат.

Зокрема, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів сум податку на додану вартість до податкового кредиту є також факт придбання товарів з метою їх використання в господарській діяльності.

В даному випадку, суд вирішуючи питання правомірності віднесення до складу витрат витрати на придбання ТМЦ (арматуру, набори г/п, кутки, швелера, труби, бетонні блоки) на загальну суму 3 650 145,35 грн. дійшов висновку про наявність порушення ФОП ОСОБА_1 п. 177.4 статті 177 Податкового кодексу України та завищення суми витрат придбаних ТМЦ в 2017-2018 роках на загальну суму 3650145,35 грн., в тому числі в 2017 році на суму 300 000 грн., в 2018 році на суму 3 350 145,35 грн. та правомірність донарахування податків та застосування штрафних санкцій на зазначену суму, внаслідок відсутності підтвердження використання придбаних ТМЦ у власній господарській діяльності, що було встановлено судом.

В контексті викладеного, суд зауважує, що позивачем хоча і підтверджено факт реального (фактичного) придбання товарів та понесення витрат, проте жодними доказами не доведено використання придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності позивача.

З огляду на що суд доходить висновку про правомірність податкового повідомлення-рішення від 17.01.2020 року № винесеного за порушення п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України № 2755-VI від 02.12.2010 року та яким застосовано штрафні (фінансові) санкції (нараховано пеню) на підставі п. 123.1. ст.123 Податкового кодексу України та збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в сумі 912 536,25грн.

Щодо порушення строків реєстрації податкових накладних.

Так, відповідач дійшов виноску, що позивачем за фактом використання придбаних ТМЦ на суму 4 380 174,42 грн. (в т.ч. ПДВ 730 029,07 грн.) необхідно було скласти та зареєструвати зведену податкову накладну.

Пунктом 201.1 ст.201 Податкового кодексу України встановлено, що на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Пунктом 201.10 ст.201 Податкового кодексу України - при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Відповідно до пункту 120-1.1 статті 120-1 Податкового кодексу України, порушення платниками податку на додану вартість граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, для реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкової накладної, що не надається отримувачу (покупцю), складеної на постачання товарів/послуг для операцій: які звільнені від оподаткування або які оподатковуються за нульовою ставкою) тягне за собою накладення на платника податку на додану вартість, на якого відповідно до вимог статей 192 та 201 цього Кодексу покладено обов`язок щодо такої реєстрації, штрафу в розмірі, зокрема, 10 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації до 15 календарних днів.

В даному випадку, відповідач зазначає про обов`язок зареєструвати зведену податкову на використання ТМЦ, придбаних позивачем.

В свою чергу, пункт 120-1.1 статті 120-1 Податкового кодексу України встановлюючи відповідальність за порушення платниками податку на додану вартість граничного строку для реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, робить виключення з загальних вимог, зазначаючи про настання такої відповідальності за несвоєчасну реєстрацію податкових накладних, окрім податкової накладної, що не надається отримувачу (покупцю), складеної на постачання товарів/послуг для операцій: які звільнені від оподаткування або які оподатковуються за нульовою ставкою.

Отже, позивач, при наявності обов`язку щодо складення такої податкової накладної, яка не видається покупцю, не несе відповідальності за порушення граничного строку реєстрації такої податкової накладної.

Таким чином, нарахування позивачу штрафних санкцій в розмірі 50% від суми ПДВ 730 029, грн. у розмірі 365 014,50 грн. за порушення строків реєстрації податкових накладних та прийняття спірного податкового повідомлення-рішення від 17.01.2020 року № є протиправним.

Що стосується податкового повідомлення-рішення від 17.01.2020 року , яким застосовані штрафні санкції у сумі 510,00 грн., суд встановив та зазначає наступне.

Так, підставою для прийняття даного податкового повідомлення-рішення зазначено порушення позивачем п. 44.1, 44.3 статті 44 Податкового кодексу України

З наданого розрахунку податкового зобов`язання та фінансових санкцій до податкового повідомлення-рішення від 17.01.2020 року згідно акта перевірки ФОП ОСОБА_1 від 03.12.2019 року, зазначено про застосування адміністративних штрафів та інших санкцій /21081100/30/, у відповідності до п. 121.1 ст. 121 Податкового кодексу України, яким встановлено, що у разі незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 гривень.

Разом з тим, згідно Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20.08.2015 року №727, в акті документальної перевірки викладаються всі суттєві обставини фінансово-господарської діяльності платника податків, які стосуються фактів виявлених порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Факти виявлених порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб`єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджують наявність зазначених фактів.

У разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті документальної перевірки фактом порушення необхідно:

чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів (міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування), що порушені платником податків, зазначити період (календарний день, місяць, квартал, півріччя, три квартали, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, при здійсненні якої вчинено це порушення;

зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення;

у разі відсутності первинних документів, документів податкового або бухгалтерського обліку, інших документів, що підтверджують факт порушення, або у разі ненадання їх для перевірки - зазначити перелік цих документів.

В разі надання платником податків або його законними представниками посадовим (службовим) особам органу державної податкової служби письмових пояснень щодо встановлених порушень податкового законодавства та/або причин ненадання первинних та інших документів, що підтверджують встановлені порушення, або їх копій факти про надання таких пояснень необхідно відобразити в акті.

Питання порушення встановлених законодавством строків зберігання документів з питань обчислення і сплати податків та зборів, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи врегульовані статтею 121 Податкового кодексу України.

Відповідно п. 121.1 статті 121 Податкового кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 гривень.

В даному випадку, судом встановлено, що контролюючим органом на адресу позивача було направлено повідомлення №1781 від 10.10.2019 року про проведення перевірки та про необхідність надання необхідних документів, що підтверджують дані податкових декларації (розрахунків), зокрема фінансову, статистичну та іншу звітність, регістри податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом та також первинні та інші документи, які використовувались в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи ДПС.

Відповідно змісту акту перевірки, перевіряючими при перевірці використано: договори, акти наданих послуг, видаткові накладні, податкові накладні, товарно-транспортні накладні, рахунки, податкову звітність, договори з постачальниками товарів, робіт, послуг, виписки банків, відомості нарахування та виплати заробітної плати, книга доходів і витрат за ф.10, акти списання ТМЦ та інші документи за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року.

Відповідачем не зазначено в акті перевірки, які конкретно документи не було надано позивачем до перевірки, або не забезпечено останнім їх зберігання.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідальність за ненадання документів до перевірки настає саме за ненадання витребуваних документів за їх наявності, що судом встановлено не було. В свою чергу відсутність складання документів, які на переконання податкового органу мали б бути складені не є тотожним ненаданню документів до перевірки, що свідчить про протиправність застосування до позивача штрафних санкцій та протиправність податкового повідомлення-рішення від 17.01.2020 року №.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ч.1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно з ч. 2 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 та 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини справи та зроблені висновки, суд вважає, що позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає.

Відповідно до ч. 1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Отже, на користь позивача з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 4 108,36 грн. пропорційно до задоволеної частини позову.

Керуючись ст.ст.243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17А, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 17.01.2020 року № в частині нарахування податку на доходи фізичних осіб в розмірі 620 317,96 грн., з яких 413 545,31 грн. податкового зобов`язання та 206 772,65 грн. штрафних санкцій.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 17.01.2020 року № в частині нарахування військового збору у розмірі 51 693,18 грн., з яких 34 462,12 грн. основного зобов`язання та 17 231,06 грн. штрафних санкцій.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 17.01.2020 року №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 17.01.2020 року №.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області № від 17 січня 2020 року про застосування штрафних санкцій.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) від 17.01.2020 року № Ф .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 108,36 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Озерянська