Справа № 260/1916/20
Суддя: Калинич Я.М.
Дата ухвалення: 2021-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

18 червня 2021 року м. Ужгород№ 260/1916/20
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді - Калинич Я.М.

при секретарі судового засідання - Попович М.М.

за участю:

позивач: ОСОБА_1 ,

представник позивача: Лучинець О.В.,

представник відповідача: Радь О.І.,

перекладач: Оноває К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про оскарження рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі відповідач, ДМС України), в якому просить суд:

1. Скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

2. Зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням ДМС України від 25.03.2020 року № 76-20 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Такхар ОСОБА_2 вважає дане рішення протиправним оскільки таке створює для нього, його громадянської дружини та їхньої дитини загрозу повернення до країни громадянської належності де їм загрожує небезпека, а саме реальна небезпека бути підданим нелюдському чи такому, що принижує гідність поводженню або покаранню в порушення ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, через дискримінацію жінок та відсутність безпеки та будь-якого захисту в країні походження, а також через переслідування колишнього чоловіка та його родини через «кровну помсту».

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.05.2020 року відкрито провадження у адміністративній справі за правилами загального позовного провадження.

Відповідачем надано суду відзив на позовну заяву, згідно якого, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з огляду на те, що відповідно до інформації по країні походження Індія Джаспріт Каур, цивільна дружина позивача, яка вийшла заміж за традиціями сикхів, і проживала, як і позивач у сільській місцевості, де розлучення не практикувалися з огляду на релігійні канони, які діють у сикхів, не могла отримати розлучення, щоб позивач зміг одружитися з нею в Індії, з огляду на їх відносини, хоч і віртуальні, які формувалися у соціальних мереж, щоб залишатися разом з ОСОБА_3 , позивач вдається до втечі з країни. Зазначає, що позивач з 2013 року позивач працював в таких країнах як: Грузія (двічі), Вірменія, Саудівська Аравія, тобто наразі у позивача немає в Індії ні грошей, ні роботи, щоб повернутися до країни громадянської належності, що свідчить, на думку відповідача, про те, що позивач є економічним мігрантом. Відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, дійшов висновку, що повідомлені позивачем факти щодо домашнього насилля є загальновідомою інформацією, яка доступна широкому загалу з електронних та друкованих ЗМІ.

24 грудня 2020 року до суду від представник позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 25 січня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_4 повідомила суду, що їй повних 26 років, вона закінчила 12 років школи, 10.10.2012 року вийшла заміж, згодом почались проблеми з чоловіком та свекрухою, її били і вона від цього страждала. Вказала, що за допомогою зверталась до рідних та друзів, однак ніхто їй не міг допомогти. З позивачем познайомилась в соцмережі ОСОБА_5 , який пообіцяв їй допомогти. Після того як ОСОБА_6 повернувся з Саудівської Аравії вони зустрілись на п`ять хвилин, і він звернувся до поліції. Згодом вона віддала йому свій паспорт і вони приїхали в Україну. Свекруха з чоловіком дізналися про те, що вони подали паспорти на візу до ОСОБА_7 і сказали їй, що вони в`ють і її і ту людину хто їй допомагає. Повідомила суду, що в Індії мала телефон, була зареєстрована у соцмережах і її офіційний чоловік також. Свідок зазначила, що її батько помер коли їй було три місяці, а мама вийшла заміж за другого чоловіка, заміж її видала тітка. Зазначила, що в Індії особистих коштів не мала. На запитання суду як вона покинула свою дитину в Індії відповіла, що дитина завжди була зі свекрухою і чоловіком, а їй давали дитину тільки щоб погодувати. Повідомила суду, що намагалася покінчити життя самогубством, оскільки її закривали вдома і били. З тіткою немає контакту. До поліції звернулася коли сиділа з хворою бабусею. Вважає, що в Індії її розшукують чоловік з свекрухою.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Просили суд задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив з мотивів, наведених у відзиві на позов та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку позивача, представників сторін заслухавши покази свідка, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 є громадянином Республіки Індії, ІНФОРМАЦІЯ_1 , віросповідання сикхізм. Згідно із паспортом громадянина Республіки Індія НОМЕР_1 від 09 грудня 2011 року він легально вибув літаком з м. Делі (Індія) та прибув 07 червня 2017 року в Україну, де йому було видано візу України № Y06124437, що була дійсна до 16 червня 2017 року.

30 січня 2018 року позивач звернувся до органу міграційної служби із заявою № 20 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій вказав, що залишив Індію з соціальних причин, оскільки допоміг дівчині, яка в Індії стала жертвою нелюдського поводження, сексуального та домашнього насилля зі сторони свого чоловіка та його матері. Її чоловік та його мати неодноразово погрожували їй розправою у випадку втечі. Вказав, що організував дівчині втечу, за що на дім заявника було направлено бандитів, які прийшли та погрожували його родині. Зазначив, що не думав, що якщо допоможе комусь, то його життя буде в небезпеці.

Згідно із протоколом співбесіди від 14 лютого 2018 року № 2018КV0020 позивач вказав, що причиною еміграції до України стала загроза його життю та життю ОСОБА_3 . На запитання чи особисто йому щось загрожувало в Індії позивач зазначив, що йому особисто нічого не загрожувало, на мітингах участі не брав, переслідувань та насилля не зазнавав. На запитання чи загрожує йому повернення до Індії відповів, що йому загрожує смерть від чоловіка дівчини, яку він врятував.

Відповідно до Висновку від 18 червня 2018 року № 2018КV0020 Головного управління Державної міграційної служби України Закарпатській області щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатом аналізу суб`єктивних і об`єктивних елементів заяви, зроблено висновок, що повідомлене ОСОБА_1 , не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов передбачених статтею 1 частиною 1 пунктами 1 чи 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішенням ДМС України від 17 серпня 2018 року за № 309-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 , відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до статті 6 частини 1 абзацу 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені статтею 1 частиною 1 пунктами 1 чи 13 цього Закону відсутні.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач оскаржив його в судовому порядку та рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року у справі № 260/1171/18 скасовано рішення Державної міграційної служби України «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» від 17 серпня 2018 року за № 309-18 та зобов`язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року у справі № 260/1171/18 залишено без змін.

ГУ ДМСУ в Закарпатській області 16.12.2019 року видало наказ №142 «Про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Відповідачем було проведено дві співбесіди з ОСОБА_1 , що підтверджується протоколами співбесіди від 09.01.2020 року та від 13.01.2020 року.

10 лютого 2020 року ГУ ДМС у Закарпатській області відносно позивача складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України № 76-20 від 25 березня 2020 року громадянину Індії ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи спірне рішення протиправним, позивач звернувся до суду із даним позовом про його скасування.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить із такого.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон № 3671-VI.

Частиною 4 статті 8 цього Закону визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно до вимог частини 6 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно до вимог пункту 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI визначено, додатковий захист форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця додатково підтверджується міжнародно-правовими документами.

Так, згідно із Конвенцією про статус біженців 1951 року та статтею 1 Закону № 3671-VI поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21 жовтня 1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до вимог пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

При цьому суд зазначає, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до абзацу 5 статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Приписами частини 7 статті 7 Закону № 3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, на переконання суду, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Окрім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту» за іншими причинами, а також суті захисту від 27 квітня 2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Разом із тим, як уже було зазначено раніше, у рішенні суду від 15.08.2019 року у справі №260/1171/18 зазначено, що «відповідач, приймаючи оскаржуване в даній справі рішення, у зв`язку з порушенням встановленої положеннями Закону України №3671-VI та Правил №649 процедури розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту, діяв без врахування вищезазначених критеріїв, визначених у статті 2 КАС України.

Так, на виконання даного рішення суду з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду обставин особової справи позивача, з ним 09 та 13 січня 2020 року було проведено співбесіди.

Під час співбесіди 09.01.2020 року позивач повідомив, що він міг би повернутися в Індію, але наразі ні, тому що має жінку, яка має проблеми зі своїм чоловіком, через що він допоміг їй втекти з країни.

На запитання, хто йому загрожує при поверненні позивач повідомив, що чоловік цивільної дружини, оскільки має політичні зв`язки. Перед від`їздом заявника з Індії до помешкання його батьків приходили люди, які представилися батькам, як друзі, але це були люди, яких найняв чоловік цивільної дружини. Так вважає позивач, оскільки по телефону його цивільна дружина отримала погрози від чоловіка, через те, що він допоміг їй матиме проблеми, а під час співбесіди 14.02.2018 року позивач вказав, що саме свекруха сказала, що їй відомо ім`я чоловіка (тобто заявника), який їй допомагає. Через що вони приймають рішення виїжджати з Індії.

Щодо політичних зв`язків родини чоловіка цивільної жінки позивача він повідомив наступне. У штаті Пенджаб, звідки походить цивільна дружина позивача і він сам, при владі партія Конгрес. А в цілому в Індії Індійська народна партія (BJP - Бхаратія джаната парті). Родина чоловіка жінки належала до партії Акалі Дал, останні десять років.

Свекруха жінки приймала участь в організації управління селом, де проживала. Свекруха цивільної дружини має зв`язки із членами парламенту, але назвати її ім`я позивач не може. Хоча під час співбесіди 14.02.2018 року він називав її ім`я ОСОБА_8 , і що вона 15 років працювала у Конгресі і є головою осередку партії Акалі Дал, а під час співбесіди 09.01.2020 року він зазначив, що не знає ім`я свекрухи цивільної дружини, бо вона не є членом парламенту.

Приклади впливу свекрухи на поліцію міста Лудхіяна зводилися до того, що звернення до поліції з приводу домашнього насилля не розглядалося, про прихід заявника до поліції вона була поінформована. Про пересування заявника та цивільної дружини не стало відомо їй, оскільки вони переїхали до штату Хімачал-Прадеш.

З огляду на викладене, органом міграційної служби проаналізовано інформацію про існування партії Акалі Дал в Індії та встановлено, що на момент виїзду позивача та цивільної дружини з Індії 07.06.2017 року влада належала у штаті Пенджаб партії «Індійський національний конгрес» (ІНК), а зі слів позивача, чоловік та свекруха належали до Акалі Дал, яка входить до альянсу з «Індійською народною партією» («Бхаратія джаната парті» або БДП). З огляду на це партія, до якої належить свекруха, не має впливу на політичне життя штату Пенджаб.

Суд також бере до уваги той факт, що під час співбесіди 14.02.2018 року позивач повідомив, що перед від`їздом в Україну він намагався втрутитися в ситуацію із ігноруванням звернення Джаспріт Каур - цивільної дружини позивача, до поліції з приводу насилля у сім`ї.

З огляду на той факт, що позивач познайомився із Джаспріт Каур у соціальних мережах, коли працював в Саудівській Аравії (відповідно до візи Саудівської Аравії, виданої 30.04.2015 року, яка міститься в паспорті заявника) він перебував в цій країні з 23.05.2015 року по 09.10.2016 року, тобто це березень 2016 рік. Пересвідчився позивач, що Джаспріт Каур говорить правду у жовтні 2016 року, коли повернувся до Індії.

Тобто, позивач біля 9 місяців спілкувався на сторінках ОСОБА_5 із заміжньою жінкою, яка потерпала від насилля у сім`ї. Водночас у ОСОБА_3 був мобільний зв`язок, своя сторінка у ОСОБА_5 , вона відвідувала своїх родичів, піклувалася про свою бабусю, тобто жила звичайним життям. Незважаючи на той факт, що свекруха супроводжувала ОСОБА_3 позивача вдалося не тільки побачитися із Джаспріт Каур три рази, але й отримати її паспорт для оформлення візи до ОСОБА_9 10.05.2017 року.

Позивач вважає, що бути друзями і спілкуватися у соціальних мережах заміжнім жінкам і одиноким чоловікам не є неправильним, хоча розуміє наслідки позашлюбних відносин.

З огляду на той факт, що позивач сповідує сикхізм, як і цивільна дружина органом міграційної служби проаналізовано інформацію по країні походження Індія з огляду на сповідування позивачем релігії сикхізм.

Відповідно до інформації по країні походження Індія Джаспріт Каур, цивільна дружина позивача, яка вийшла заміж за традиціями сикхів, і проживала, як і позивач у сільській місцевості, де розлучення не практикувалися з огляду на релігійні канони, які діють у сикхів, не могла отримати розлучення, щоб позивач зміг одружитися з нею в Індії, з огляду на їх відносини, хоч і віртуальні, які формувалися у соціальних мережах, щоб залишатися разом з Джаспріт Каур, позивач вдається до втечі з країни.

Також під час судового розгляду встановлено, що з 2013 року позивач працював в таких країнах як: Грузія (двічі), Вірменія, Саудівська Аравія, тобто наразі у нього немає в Індії ні грошей, ні роботи, щоб повернутися до країни громадянської належності. Тобто можна зробити висновок, що позивач із січня 2013 року є економічним мігрантом.

З огляду інформації по країні походження приходимо до висновку, що повідомлені позивачем факти щодо домашнього насилля є загальновідомою інформацією, яка доступна широкому загалу з електронних та друкованих ЗМІ. Отримати потрібну для себе інформацію заявники також можуть від інших осіб. Відтак, кожен бажаючий вихідець із Індії опинившись за певних умов в Україні, може вільно скористатися інформацією у власних цілях.

Суд доходить висновку, що твердження позивача, які змусили його виїхати з країни громадянської належності, викликають сумнів і не можуть вважатися достовірними чи правдоподібними, тобто, що це конкретно відбулося з ним.

З огляду на той факт, що заявниця як і її чоловіки, сповідують сикхізм, органом міграційної служби проаналізовано інформацію по країні походження Індія з огляду на сповідування позивачем релігії сикхізм та щодо становища дітей в індійському суспільстві, та зазначено наступну інформацію: Подружня зрада відтепер не є кримінальним злочином, вирішив Верховний суд Індії. Усі судді Верховного суду заявили, що закон про адюльтер є архаїчним та неконcтитуційним.

З огляду на той факт, що заявник сповідує сикхізм, як і цивільна дружина слід проаналізувати інформацію по країні походження Індія з огляду на сповідування заявником релігії сикхізм.

Сикхізм заснований в Пенджабі, в північно-західній частині Індійського субконтиненту гуру (духовним вчителем) Нанаком (1469-1539). Сикх, слово санскритського походження, означає «послідовник» або «учень». До 1990 сикхський пантх (релігійна громада) налічував близько 16 млн. членів, 14 млн., з яких жили в індійських штатах Пенджаб і Хар`яна.

Джерело: https://www.krugosvet.ru/enc/kultura_i_obrazovanie/religiya/SIKHIZM.html (дата доступу 10.02.2020)

Сучасні жінки-сикхи в усьому світі займають видатні місця, стаючи академіками, адміністраторами, підприємцями, політиками, лікарями, поетами і художниками.

У сикхізмі прописувалися суворі моральні правила поведінки, де визначалися обов`язки чоловіка і дружини по відношенню один до одного.

У писанні сикхів категорично заявляється, що чоловіки і жінки разом роблять суспільство єдиним і правильно збалансованим, доповнюють один одного і не повинні розглядатися як загроза один одному.

Шлюб розглядався їм як священна організація, духовний зв`язок між рівноцінними партнерами, а не тільки фізичне злиття двох індивідів.

Джерело:http://nervana.name/india/sikhs/women.htmhttps://www.krugosvet.ru/enc/kultura_i_obrazovanie/religiya/SIKHIZM.html (дата доступу 10.02.2020).

Потрібно також додати, що ранні шлюби, багатоженство, а також кастова дискримінація в середовищі сикхів заборонені, як втім і розлучення.

Джерело:https://bigpicture.ru/?p=1112609https://www.krugosvet.ru/enc/kultura_i_obrazovanie/religiya/SIKHIZM.html (дата доступу 10.02.2020).

З огляду на те, що Індія дозволяє релігійним організаціям займатися питаннями, що стосуються персонального права, наприклад шлюбами, розлученнями і спадкуванням майна, за допомогою цивільних кодексів, які захищають незалежність релігійних громад.

Джерело: https://ru.reuters.com/article/oddlyEnoughNews/idRUKCN1B21HU-ORUOE https://www.krugosvet.ru/enc/kultura_i_obrazovanie/religiya/SIKHIZM.html (дата доступу 10.02.2020).

Також, як зазначено ГУ ДМС у Закарпатській області, Індія ратифікувала Конвенцію про права дитини, а отже виконує зобов`язання як держава-учасниця.

Стаття 19. Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного га психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Джерело: http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/995_021 (дата доступу 06 березня 2020).

ОСОБА_1 ніколи не був членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації, утисків на батьківщині за релігійною чи гендерною ознакою не зазнавав. У зв`язку вищезазначеним, немає підстав вважати, що ОСОБА_1 має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної трупи або політичних переконань. Таким чином факти, повідомлені заявником, не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов передбачених п. 1 ч. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Також, за матеріалами справи ознак того, що заявник міг бути причетним до подій, які могли б підвести його під дію положень про виключення, що містяться в підпункті а), b) або з) пункту F статті І Конвенції 1951 року не виявлено.

На підставі викладеного, враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також ст. 1 Женевської Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу 1967 року, ст. ст. 2. З Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Європейської Директиви ЄЄ 2004/83/ЄС від 29 квітня 2004 року, Державною міграційною службою України прийнято законне та обґрунтоване рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що звернення позивача є зловживанням процедурою з метою легалізації на території України. Ця умова не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант, у зв`язку із чим позивачу, згідно з пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на встановлені фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини суд дійшов висновку, що оскаржене рішення ДМС, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами у справі є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При цьому, враховуючи принципи адміністративного судочинства та з огляду на положення ст. 77 КАС України, обов`язок доказування покладається в даному випадку на відповідача. Відповідачем доведено правомірність оскарженого рішення, що встановлено в судовому засіданні та підтверджено належними та допустимими доказами та, за наведених обставин, позовні вимоги є необґрунтованими та в їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 52, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про оскарження рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 29 червня 2021 року.

СуддяЯ. М. Калинич