Справа № 480/8113/20
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2021-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 р.Справа № 480/8113/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: П`янової Я.В. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Слобожанської митниці Держмитслужби на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 02.03.2021 року, головуючий суддя І інстанції: С.М. Гелета, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 02.03.21 року по справі № 480/8113/20

за позовом ОСОБА_1

до Сумської митниці ДФС, Слобожанської митниці Держмитслужби

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Сумської митниці ДФС, Слобожанської митниці Держмитслужби, в якій згідно уточненим позовним вимогам просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ від 21.02.2020 № 81-о Про звільнення ОСОБА_1 ;

- негайно поновити ОСОБА_1 з 29.02.2020 на раніше займаній посаді - головного державного інспектора відділу матеріально-технічного забезпечення, складського обліку вилученого майна та розпорядження ним управління матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Сумської митниці ДФС;

- стягнути з Слобожанської митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 кошти за час вимушеного прогулу за період з 29.02.2020 до дня прийняття судом рішення з урахуванням середньоденного заробітку у розмірі 611,60 грн.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 02.03.21 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Сумської митниці ДФС від від 21.02.2020 № 81-о Про звільнення ОСОБА_1

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу матеріально-технічного забезпечення, складського обліку вилученого майна та розпорядження ним управління матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Сумської митниці ДФС.

Стягнуто з Сумської митниці ДФС (м.Суми, вул. Юрія Вєтрова, 24,і.к. 39420037) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ,і.к. НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 153511,60 грн. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Допущено до негайного виконання постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу матеріально-технічного забезпечення, складського обліку вилученого майна та розпорядження ним управління матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Сумської митниці ДФС та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 12843,64 грн.

Відповідач, не погодившись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права. Вважає, що виходячи з аналізу положень ст.ст. 21, 22, 41, 87 Закону України Про державну службу, при реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби в новоствореному органі, а не обов`язком.

В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не прибули, про дату, час і місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалось.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач працював з 23.04.1997 у Сумській митниці ДФС, 06.05.1997 прийняв присягу державного службовця. З 06.09.2018 обіймав посаду головного державного інспектора відділу матеріально-технічного забезпечення, складського обліку вилученого майна та розпорядження ним управління матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Сумської митниці ДФС

20.12.2019 позивача попереджено про наступне звільнення 21.02.2020 у зв`язку з реорганізацією Сумської митниці шляхом приєднання до відповідних територіальних органів Державної митної служби України (а.с. 163).

Наказом відповідача № 81-0 від 21.02.2020 ОСОБА_1 звільнено з посади у зв`язку з реорганізацією Сумської митниці ДФС шляхом приєднання до відповідних територіальних органів Державної митної служби України відповідно до п.1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та п.1 ч.1 ст. 87 Закону України Про державну службу (а.с. 14).

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та не доведеності відповідачем правомірності прийнятого ним рішення.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції з таких підстав.

Спірні правовідносини врегульовано Конституцією України, Кодексом законів про працю України, Законом України "Про державну службу", Митним кодексом України.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 569 Митного кодексу України працівники митних органів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів є посадовими особами. Посадові особи митних органів є державними службовцями.

Частиною 3 ст. 569 Митного кодексу України передбачено, що правове становище посадових осіб митних органів визначається цим Кодексом, а в частині, не врегульованій ним - законодавством про державну службу та іншими актами законодавства.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України Про державну службу.

Пунктом 1 ст. 1 Закону України "Про державну службу" визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну службу" рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону України "Про державну службу", цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 21 Закону України "Про державну службу", вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим законом.

Підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення визначені ст. 87 Закону України "Про державну службу", зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 цієї статті підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів визначений Порядком здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011, № 1074.

Так, пунктами 5, 6, 7, 8 цього Порядку передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: в разі злиття органів виконавчої влади - до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Майнові права та обов`язки органів виконавчої влади у разі їх злиття, приєднання або перетворення переходять правонаступникові на підставі передавального акта, а у разі їх поділу - згідно з розподільчим балансом. У разі ліквідації органу виконавчої влади складається ліквідаційний баланс. Кабінет Міністрів України приймає рішення щодо подальшого використання нерухомого майна органу виконавчої влади, що ліквідується, та визначає суб`єкта управління підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління такого органу.

Внаслідок реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) органів виконавчої влади припиняється той орган виконавчої влади, майнові права та обов`язки якого переходять його правонаступникам.

Таким чином, в процесі реорганізації Сумської митниці ДФС виникають правовідносини, пов`язані з припиненням трудових договорів з працівниками. У цьому аспекті у роботодавця виникає обов`язок чіткого виконання законодавства про працю, в частині дотримання трудових прав працівників.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 08.05.2019 у справі № 806/1175/17, від 28.02.2020 у справі № 807/819/16.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону України "Про державну службу" державна служба припиняється: за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Колегія суддів відзначає, що 02.02.2020, у зв`язку із набранням чинності Законом України Про внесення змін до Кодексу законів про працю України від 12.12.2019 за №378-IX статтю 49-2 КЗпП України після частини п`ятої доповнено новою частиною такого змісту:

"Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень".

Частина 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" (в редакції Закону України від 14 січня 2020 року за N 440-IX, який набрав чинності 13.02.2020) передбачає, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Як встановлено судовим розглядом, позивач перебував на державній службі в митних органах України з 23.04.1997 по 28.02.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 № 858 Про утворення територіальних органів Державної митної служби Сумська митниця ДФС реорганізована шляхом приєднання до Слобожанської митниці Держмитслужби.

Наказом Державної фіскальної служби України від 25.11.2019, № 30-рг Про реорганізацію митниць ДФС розпочато реорганізацію митниць ДФС відповідно до п. 2 Постанови № 858.

07.11.2019 Слобожанську митницю Держмитслужби внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Протокольним рішенням наради керівного складу Державної митної служби України від 26.11.2019 (протокол № 3) зобов`язано виконуючих обов`язків керівників митниць Держмитслужби забезпечити переведення 30 відсотків особового складу митниць ДФС до митниць Держмитслужби.

Водночас, саме на виконання вимог Постанови № 858, у відповідності до ст. 49-2 КЗпП України, 20.12.2019 року позивача попереджено про наступне вивільнення (21.02.2020) на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" та п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗп П України.

28.02.2020 позивача звільнено з займаної посади у зв`язку з реорганізацією Сумської митниці ДФС, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 02.10.2019, № 858 "Про утворення територіальних органів Державної митної служби", на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889- VIII, п. 1 ч. 1 ст. ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, спірні правовідносини, які склались у цій справі виникли фактично з підстав виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 02.10.2019, № 858 "Про утворення територіальних органів Державної митної служби", тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо застосування правових норм до спірних правовідносин в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави.

Згідно з рішенням Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

Крім того, Конституційний суд України в рішенні від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями (абз. 3 пп. 3.1 п. 3 мотивувальної частини рішення).

Матеріалами справи підтверджується, що правовідносини з приводу реорганізації Сумської митниці ДФС виникли 29.11.2019, тобто до набрання чинності Закону України від 14 січня 2020 року, № 440-ІХ Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи.

При цьому, попереджаючи позивача про вивільнення, Сумська митниця ДФС керувалася ст. 49-2 КЗпП України, частиною 1 якої (в редакції, яка діяла до 02.02.2020) передбачалося, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Таким чином, звільнення позивача є частиною процедури реорганізації Сумської митниці ДФС, яка розпочалась 29.11.2019 на виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 02.10.2019, № 858 "Про утворення територіальних органів Державної митної служби", тобто до набрання чинності Закону України від 14 січня 2020 року за № 440-ІХ та Закону України від 12 грудня 2019 року за № 378-ІХ.

Разом з тим, однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування (ч. 2 ст. 22 Конституції України) чи звуження змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (ч. 3 ст. 22 Конституції України).

Тлумачення словосполучення "звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина", що міститься у ч. 3 ст. 22 Конституції України, Конституційний Суд України надав у Рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005, згідно з яким конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація.

Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку.

Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Також Конституційний Суд України зазначив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Таким чином, до 13 лютого 2020 року Закон України Про державну службу не визначав жодних особливостей попередження про наступне вивільнення державних службовців.

Враховуючи вищенаведене, на переконання колегії суддів, до правовідносин щодо звільнення позивача у зв`язку з реорганізацією державного органу необхідно застосовувати положення законодавства у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, зокрема, норми Закону України Про державну службу в редакції, яка діяла до 13.02.2020 року, норми Кодексу законів про працю України в редакції, яка діяла до 02.02.2020.

Водночас, ч. ч. 2, 3 ст. 5 Закону України "Про державну службу" передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Оскільки у даному спеціальному Законі прямо вказано про поширення норм законодавства про працю на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом, то до таких відносин застосовуються норми КЗпП України.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеній у постановах від 08 липня 2020 року у справі № 813/3294/17, від 02 червня 2020 року у справі № 826/11434/18, яку відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України колегія суддів ураховує при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Нормами ч. ч. 3, 4 ст. 36 КЗпП України передбачено, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини 1 статті 40 КЗпП України).

Положенням п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України унормовано, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Отже, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу одночасно з попередженням про звільнення запропонувати працівникові іншу роботу.

За таких обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що відповідач не виконав покладеного законом обов`язку стосовно вжиття заходів щодо можливого працевлаштування позивача, посада якого підлягала вивільненню.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковими доводи відповідача про те, що при реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби в новоствореному органі, а не обов`язком.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби" № 1285-IX від 23.02.2021 року було внесено зміни до ч. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу" та викладено ч. 3 ст. 87 в такій редакції:

"3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду".

Отже, внесеними змінами також передбачено обов`язок суб`єкта призначення або керівника державної служби одночасно з попередженням про звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що нормами чинного законодавства не передбачено процедури пропонування державним службовцям, які працюють у органі, що реорганізується, посад державної служби у новоутвореному органі, коли суб`єктом призначення не є одна й та сама особа, позаяк у даному випадку Сумська митниця ДФС не була ліквідована, а відбулася її реорганізація шляхом приєднання до Слобожанської митниці Держмитслужби.

Відтак, державний орган, в якому працював позивач, не припинив свою діяльність, його функції та завдання виконує Слобожанська митниця Держмитслужби, у штатному розписі якої на 2020 рік передбачено 824 штатні одиниці.

Згідно інформації завідувача сектору кадрової роботи (у м.Суми) відділу кадрової роботи Слобожанської митниці Держмитслужби станом на 01.02.2020 налічувалося 100 вакантних посад, станом на 01.03.2020 - 75 вакантних посад (а.с.205).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що не запропонувавши позивачу одночасно з попередженням про звільнення іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, відповідач порушив процедуру звільнення позивача із займаної посади.

Разом з тим, ч. 5 ст. 22 Закону України Про державну службу встановлено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі Пічкур проти України від 07.11.2013 зазначив, що відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимної мети або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуванню метою.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 07.07.2004 № 14-рп/2004 вказав, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими.

Конституційний Суд України також зазначив, що не може бути дискримінації у реалізації трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимими, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватися з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Сумської митниці ДФС від 21.02.2020 № 81-о Про звільнення ОСОБА_1 , поновлення позивача на посаді та виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Частиною 1 статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідачем було порушено процедуру звільнення позивача із займаної посади головного державного інспектора відділу матеріально-технічного забезпечення, складського обліку вилученого майна та розпорядження ним управління матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Сумської митниці ДФС, у зв`язку з реорганізацією Сумської митниці ДФС, а тому оскаржуваний наказ Сумської митниці ДФС від 21.02.2020 № 81-о Про звільнення ОСОБА_1 » є протиправним, не відповідає вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому підлягає скасуванню.

Разом з тим, враховуючи протиправність наказу про звільнення позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 належить поновити на посаді головного державного інспектора відділу матеріально-технічного забезпечення, складського обліку вилученого майна та розпорядження ним управління матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Сумської митниці ДФС.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Тобто, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Таку правову позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 20.06.2018 у справі № 826/808/16 та від 05.08.2020 у справі № 817/893/17.

Частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" №108/95-ВР від 24 березня 1995 року порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, підпунктом "з" пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року (далі Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Пунктом 2 вказаного Порядку визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до пункту 5 цього Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п.п. 6 пункту 4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Таким чином, як випливає з аналізу Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати до її розрахунку не включаються виплати, які мають одноразовий та несистематичний характер.

Згідно з пунктом 8 цього ж Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до матеріалів справи, позивача звільнено з займаної посади 28.02.2020, відтак період вимушеного прогулу позивача тривав з 02.03.2020.

Відповідно до довідки про розмір середньої заробітної плати від 14.01.2021 №05.02/2 середньоденна заробітна плата позивача становить 611,60 грн. (а.с.204), що не заперечувалося позивачем.

У листі Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 року №1133/0/206-19 Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік кількість робочих днів з дня, наступного після звільнення, а саме 02.03.2020 складає 210 день, у листі Міністерства соціальної політики України від 12.08.2020 № 3501-06/219 Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік кількість робочих днів з січня по день винесення судом рішення складає 41 день.

Виходячи з наведеного, загальна кількість робочих днів за час вимушеного прогулу з становить 251 днів, а тому сума, яка підлягає виплаті позивачу за час вимушеного прогулу становить 153511,60 грн. (251д.х611,60 грн.), яка підлягає стягненню із органу, який допустив незаконне звільнення позивача із займаної посади, а саме Сумської митниці ДФС, яка на даний час не є ліквідованою, а знаходиться лише в стані припинення з 29.11.2019.

З урахуванням викладеного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стягненню з Сумської митниці ДФС (м.Суми, вул. Юрія Вєтрова, 24,і.к. 39420037) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ,і.к. НОМЕР_1 ) підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 153511,60 грн. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до п. 2, 3 ч. 1 ст. 256 КАС України суд вважає необхідним допустити негайне виконання постанови в частині виплати середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць та поновлення позивача на роботі.

Тому суд першої інстанції застосував дану норму закону та правильно ухвалив рішення суду, щодо звернення до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 12843,64 грн.

Враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що позивач, надавши письмові докази, що були предметом дослідження при розгляді справи судом першої інстанції, виконав вимоги ч.1 ст. 77 КАС України.

Натомість, відповідач, заперечуючи проти позову, в порушення вимог ч.2 ст. 77 КАС України, не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження законності та обґрунтованості власних дій, що є предметом оскарження позивачем.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Слобожанської митниці Держмитслужби - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 02.03.2021 року по справі № 480/8113/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді Я.В. П`янова О.В. Присяжнюк

Повний текст постанови складено 25.06.2021 року