Справа № 640/32699/20
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2021-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2021 року м. Київ № 640/32699/20

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Огурцов О.П., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Служби безпеки України

про визнання протиправними дій та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Служби безпеки України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 33, ) про визнання протиправними дій щодо несвоєчасного проведення повного розрахунку при звільнення та зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.01.2019 по 15.12.2020.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідачем при звільненні позивача не було здійснено повного розрахунку, оскільки сума грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій були виплачені за рішенням суду у грудні 2020 року, тоді як позивача звільнено у січні 2019 року, а тому позивач має право на середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, який розраховується відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 за період з дати звільнення по дату фактичного розрахунку.

Відповідач проти позовних вимог заперечив, надав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти позовних вимог, оскільки спеціальним законодавством не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця, а стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення. Також, відповідач зазначає, що усі інші належні до виплати кошти при звільненні, окрім грошової компенсації за невикористану відпустку, право на яку вирішувалось у судовому порядку, були виплачені службовцю у встановлений строк при звільненні.

Відповідачем також було подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду з огляду на пропущення позивачем строку звернення до суду.

Суд погоджується з доводами відповідача, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не є складовою заробітної плати (грошового забезпечення), а є санкцією до роботодавця у разі невиплати усіх належних сум при звільненні, а отже у разі заявлення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не застосовуються положення статті 233 Кодексу законів про працю України, якою визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У даному випадку, застосуванню підлягає частина п`ята статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, якою визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Разом з тим, відповідач помилково обчислює дату, з якої необхідно відраховувати строк звернення до суду.

Відповідач зазначає, що про порушення своїх прав позивач дізнався під час звільнення до суду. Суд звертає увагу відповідача, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні стягується за весь час затримки розрахунку при звільнення з дня звільнення по день повного фактичного розрахунку, а отже позивач має право звернутись до суду у місячний термін з дня повного фактичного розрахунку. У даному випадку, повний фактичний розрахунок проведений 15.12.2020, а позовна заява подана до суду 23.12.2020, а отже у межах встановленого строку звернення до суду.

Під час судового розгляду справи судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Службі безпеки України. Наказом голови Служби безпеки України від 25.01.2019 № 90-ОС (по особовому складу) звільнено ОСОБА_1 з військової служби з 28.01.2019.

Під час проходження служби позивачу не була виплачена грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2020 у справі № 640/8234/20, зобов`язано Службу безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

На виконання вказаного судового рішення відповідачем 15.12.2020 виплачено позивачу кошти у розмірі 22823,56 гривень, що підтверджується випискою з карткового рахунку.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо затримки розрахунку при звільненні з військової служби, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Положеннями статті 12 вказаної Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

У свою чергу, статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як раніше зазначалося, між позивачем та відповідачем існував спір щодо виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки.

Рішення суду щодо виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, було прийняте у листопаді 2020 року, набрало законної сили у грудні 2020 року. Фактична виплата коштів відбулася у грудні 2020 року.

Відповідач наполягає на тому, що положення стаття 117 Кодексу законів про працю України не може бути застосована до спірних правовідносин, адже відповідні кошти були виплачені позивачу на виконання судового рішення, а не як сума виплат, які належали йому при звільненні.

Разом з тим, стягнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій саме на підставі судового рішення не змінює правової природи таких виплат як коштів, що належали до виплати позивачу на день його звільнення зі служби. Право на отримання вказаних виплати у позивача виникло у зв`язку з проходженням військової служби, а судовими рішеннями відповідне право було лише підтверджене.

При цьому, оскільки спеціальним законодавством, яким урегульовано порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні з військової служби, суд вважає за можливе застосувати до спірних відносин норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

З урахуванням наведеного, доводи відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм Кодексу законів про працю України є необґрунтованими.

Такий висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 31.10.2019 у справі № 2340/4192/18.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на отримання якого має позивач, суд враховує, що згідно з пунктами 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 Кодексу законів про працю України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц було додатково наголошено на тому, що не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають меті запровадження відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах;

- співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Судом встановлено, що затримка у здійсненні виплати всіх належних позивачу сум була зумовлена наявністю спору між сторонами цієї справи щодо наявності правових підстав для виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2017 роки.

При цьому, виплата компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки була здійснена невідкладно після вирішення спору щодо права позивача на отримання таких виплат.

Виходячи із вищевикладеного, слід дійти висновку, що з урахуванням конкретних обставин у справі, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні суд враховує, що позивач є менш захищеною по відношенню до відповідача, стороною відносин публічної служби. Водночас у вказаних відносинах і позивач має діяти добросовісно щодо реалізації свої прав, а інтереси іншої сторони мають також бути враховані.

Отже, відносини публічної служби як різновид трудових відносин повинні ґрунтуватися на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у позивача можливості стягувати із відповідача надмірні грошові суми як відповідальність за несвоєчасний розрахунок під час звільнення спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання роботодавця виконувати зобов`язання щодо виплати середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків службовцем.

Вирішуючи питання щодо розміру сум, які підлягають відшкодуванню позивачу за період затримки виплати грошового забезпечення, колегія суддів вважає за необхідне застосувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, відповідно до якої для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, можливо застосовувати дані Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки з яких можна розраховувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою забезпечення рівня свого життя.

З аналізу даних розміщених на офіційному сайті Національного банку України можна встановити розмір облікової ставки у відсотках річних за конкретний період та відповідно вирахувати суму середнього заробітку позивача, який підлягає відшкодуванню за період затримки розрахунку.

Так, на дату виключення позивача із списків особового складу (28.01.2019) розмір облікової ставки становив 18,0 % річних, тобто 0,049 відсотки за кожен день затримки розрахунку при звільненні, що становить від суми простроченої виплати у розмірі 22823,56 гривень - 11,18 гривень в день за кожен день прострочки.

Оскільки позивач звільнений з військової служби 28.01.2019, а остаточний розрахунок проведений 15.12.2020, кількість днів затримки розрахунку становить 687 календарних дні.

Таким чином, з огляду на характер цієї заборгованості, наявність спору між позивачем та відповідачем щодо суми заборгованості, звернення позивача до суду за вирішенням спору щодо недоотриманого грошового забезпечення після спливу значного терміну, враховуючи явну непропорційність між сумою компенсації та суми недоотриманого грошового забезпечення, а також враховуючи те, що грошова компенсація за невикористані дні відпустки не є основним видом грошового забезпечення, а усі інші належні до виплати при звільненні суми були виплачені у встановлений строк, суд приходить до висновку, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідає критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення виплати належних позивачу сум при звільненні в сумі 22823,56 гривень, може вважатися виплата середнього заробітку в розмірі 7680,66 гривень, який розраховано із врахуванням періоду з часу несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні по час остаточного розрахунку (687 днів) та приблизного розміру майнових втрат в разі несвоєчасно отриманих сум при звільненні (11,18 гривень за кожен день затримки).

Керуючись статтями 241, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Служби безпеки України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 33, ) про визнання протиправними дій та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Служби безпеки України щодо проведення несвоєчасного повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби.

3. Стягнути зі Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.01.2019 по 15.12.2020 в сумі 7680 (сім тисяч шістсот вісімдесят) гривень 66 копійок.

4. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.П. Огурцов