Справа № 420/1650/21
Суддя: Самойлюк Г.П.
Дата ухвалення: 2021-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1650/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Самойлюк Г.П.,

при секретарі: Сердюк І.С.

сторін:

позивач: ОСОБА_1

ОСОБА_2 (представник за ордером)

відповідачі: Гавриленко Є.В. (в порядку самопредставництва)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Білгород-Дністровської міської ради (67701, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська, 56; ), Білгород-Дністровського міського голови Граждан Віталія Вікторовича (67701, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська, 56), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними та скасування розпоряджень, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

На підставі ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 18 червня 2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради, Білгород-Дністровського міського голови Граждан Віталія Вікторовича, в якій позивач, уточнивши позовні вимоги, просить:

визнати протиправним та скасувати розпорядження міського голови виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради № 11-к від 06.01.2021 р. «Про звільнення з займаної посади ОСОБА_1 » начальника служби у справах дітей Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я міської ради, з займаної посади з 06 січня 2021 року за угодою сторін, відповідно до пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю;

визнати протиправним та скасувати розпорядження міського голови виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради № 62-к від 15.02.2021 р. «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 06.01.2021 р. № 11-к «Про звільнення з займаної посади ОСОБА_1 », яким було внесено зміни до пункту 1 розпорядження міського голови від 06.01.2021р. № 11-к «Про звільнення займаної посади ОСОБА_1 »;

поновити ОСОБА_1 на посаді начальника служби у справах дітей Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я міської ради;

стягнути з Білгород-Дністровської міської ради (; що знаходиться за адресою: 67701, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська, 56) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (Паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 13 листопада 1998 року Білгород-Дністровським РВ УМВС України в Одеській області; Реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ; що зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 січня 2021 року по день винесення рішення суду;

стягнути з Білгород-Дністровської міської ради (; що знаходиться за адресою: 67701, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська, 56) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (Паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 13 листопада 1998 року Білгород-Дністровським РВ УМВС України в Одеській області; Реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ; що зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ), судові витрати, а саме витрати на правничу допомогу у сумі 8000,00 (вісім тисяч) гривень, та моральну шкоду у розмірі 10000,00 (десять тисяч) гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що розпорядження № 11-к від 06.01.2021р., №62-к від 15.02.2021 р. є незаконними, оскільки фактично позивачем написано заяву про звільнення за власним бажанням під психологічним тиском директора Департаменту соціальної, сімейної політики ОСОБА_4 та на час написання заяви у неї не було реального волевиявлення на звільнення. Позивач не мала не меті звільнятися з посади, яку вона обіймала, в тому числі за згодою сторін, оскільки в наступний робочий день (11.01.2021р.) прийшла на своє робоче місце та її було ознайомлено з наказом №11-к від 06.01.2021 р. У заяві про звільнення за власним бажанням, яка була написана у стані сильного душевного хвилювання, що було спричинено психологічним тиском, у подальшому здійснена дописка, зроблена на вимогу начальника відділу кадрової роботи ОСОБА_5 . З урахуванням зазначеного, позивач вказала про відсутність реального волевиявлення позивача, позбавлення її суб`єктивного права, передбаченого трудовим законодавством, на відкликання своєї заяви протягом двох тижнів. Позивач вважає, що її незаконне звільнення через психологічний тиск з боку директора Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я ОСОБА_4 та начальника відділу кадрової роботи ОСОБА_5 призвело до моральних страждань позивача, які виразились у порушенні її психологічного та душевного стану, необхідності докласти значних зусиль для організації свого життя, у зв`язку з чим, виходячи із засад, розумності, виваженості та справедливості оцінює завдану їй моральну шкоду у сумі 10000,00 грн.

Від відповідачів надійшов відзив на позов (вх. 12820/21 від 15.03.2021р., вх. №21177/21 від 26.04.2021р.), в якому в обґрунтування правової позиції зазначено, що 06.01.2021р., розглянувши заяву ОСОБА_1 про її звільнення за угодою сторін міський голова ОСОБА_6 погодився з нею у повному обсязі та прийняв рішення про звільнення позивач, розпорядившись підготувати відповідне розпорядження, що свідчить про досягнення домовленості між сторонами про звільнення за угодою сторін. Написання власноруч заяви про звільнення за угодою сторін з визначенням дати звільнення 06.01.2021р. та залишення позивачем робочого місця цього ж дня 06.01.2021р., спростовують доводи позивача про відсутність реального волевиявлення на звільнення. Твердження позивача про написання заяви про звільнення під тиском директора Департаменту соціальної, сімейної політики ОСОБА_4 є недоведеними, оскільки не підтверджені доказами, а ґрунтуються на твердженнях. Встановивши, що звільнення позивача відбулось за угодою сторін та на підставі відповідної заяви позивача, яка є дієздатною, що свідчить про усвідомлення наслідків написання такої заяви та, враховуючи відсутність анулювання такої домовленості, відповідачі дійшли висновку про наявність підстав для звільнення позивача на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. Оскільки при прийнятті розпорядження № 11-к від 06.01.2021 р. допущено технічну помилку (описку) у зазначенні наказу про звільнення, а саме замість «п.1 ст. 36 КЗпП України» помилково зазначено «п.2 ст. 36 КЗпП України», відповідачем прийнято наказ № 62-к від 15.02.2021 р., яким внесено виправлення до наказу про звільнення позивача у вказаній частині. Також зазначено, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу заявлені до неналежного відповідача, відсутні підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди та витрат на правничу допомогу.

06.05.2021р. (вх. №ЕП/12423/21), 11.05.2021р. (вх. 23395/21) від позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою від 09.02.2021 р. відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін (ст. 262 КАС України); визначено, що справа буде розглянута судом в межах строків, визначених ст. 258 КАС України.

Ухвалою суду від 05.04.2021 р. призначено проведення розгляду справи за правилами загального позовного провадження зі стадії проведення підготовчого засідання; призначено підготовче засідання по справі на 22.04.2021 р.

Ухвалою суду від 19.04.2021 р. призначено проведення розгляду справи 22.04.2021 р. на 10 год. 00 хв., в режимі відеоконференції за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon».

Ухвалою суду від 22.04.2021 р., яка занесена до протоколу засідання, підготовче засідання відкладено на 20.05.2021р.

Ухвалою суду від 18.05.2021р. призначено проведення розгляду справи 20.05.2021 р. на 12 год. 00 хв. в режимі відеоконференції за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon».

Ухвалою суду від 20.05.2021р., яка занесена до протоколу засідання, підготовче провадження в адміністративній справі закрито; призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 14.06.2021р.

Ухвалою суду від 11.06.2021р. у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про призначення судового засідання в режимі відеоконференції відмовлено.

Ухвалою суду від 14.06.2021р., яка занесена до протоколу засідання, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 ; у підготовчому засіданні оголошено перерву до 18.06.2021р.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити.

У відкритому судовому засіданні представник відповідачів позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд,-

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 з 01.06.1999р. згідно розпорядження № 42-к від 01.06.1999р. прийнята на посаду спеціаліста І категорії з питань охорони дитинства відділу освіти за переведенням (а.с. 16).

Позивач обіймала посаду начальника служби у справах дітей Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я міської ради.

06.01.2021р. позивач звернулась до міського голови ОСОБА_6 із заявою, в якій, посилаючись на неможливість співпрацювати з директором Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я ОСОБА_4 , постійним тиском на неї, просила звільнити її з посади начальника служби у справах дітей за угодою сторін 06.01.2021р. (а.с. 12).

Розпорядженням міського голови виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради № 11-к від 06.01.2021 р. «Про звільнення з займаної посади ОСОБА_1 » ОСОБА_1 звільнено 06.01.2021 р. з посади начальника служби у справах дітей Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я міської ради, за угодою сторін, відповідно до п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю (а.с. 11).

Підставою для прийняття зазначеного наказу вказано: заява ОСОБА_1 , пункт 2 статті 36 Кодексу законів про працю України».

11.01.2021р. позивач звернулась із заявою до міського голови В. Граждан, в якій повідомила, що з приходом нового керівника ОСОБА_4 останньою вчиняються дії, спрямовані на унеможливлення роботи підпорядкованого органу. Оскільки ОСОБА_4 надала позивачу вказівку працювати вантажником, нею було написано заяву про звільнення із займаної посади. Також зазначено про звільнення 5 посадових осіб у зв`язку з приходом нового керівника. З урахуванням наведеного заявник просила вжити заходів щодо проведення службової перевірки роботи Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради (а.с. 13).

11.02.2021р. (вих. № Р-23198), 16.02.2021р. (вих. № Р-23/1/222) Білгород-Дністровською міською радою за результатами розгляду вищевказаної заяви повідомлено позивача, що порушені в заяві питання не відносяться до компетенції та не підлягають розгляду на сесії Білгород-Дністровської міської ради (а.с. 157-158).

21.01.2021 р. (вих. № 02) представником позивача направлено адвокатський запит на адресу міського голови ОСОБА_6 щодо проведення розрахунку при звільненні (а.с. 19-20).

27.01.2021р. (вих. № 02/15-35-391/186) на вищевказаний адвокатський запит надано витребувані документи (а.с. 21).

Розпорядження міського голови виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради № 62-к від 15.02.2021 р. «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 06.01.2021 р. № 11-к «Про звільнення з займаної посади ОСОБА_1 », внесено зміни до пункту 1 розпорядження міського голови від 06.01.2021р. № 11-к «Про звільнення займаної посади ОСОБА_1 » та викладено його у наступній редакції: «ЗВІЛЬНИТИ ОСОБА_7 , начальника служби у справах дітей Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я міської ради, з займаної посади 06 січня 2021 року за угодою сторін, відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України». Підстава: заява ОСОБА_1 , пункт 1 статті 36 Кодексу законів про працю України» (а.с. 66).

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.

Таким чином, суд з`ясовує, чи використане повноваження, надане суб`єкту владних повноважень, з належною метою; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, тобто без проявлення неупередженості до особи, стосовно якої вчиняється дія; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно та адекватно; досягнення розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної особи.

Положеннями ч.2 ст.38 Конституції України передбачено, що громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно ч.1 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно п. 20 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський, селищний, міський голова видає розпорядження у межах своїх повноважень.

Згідно ч. 5 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», селищний, міський голова несе персональну відповідальність за здійснення наданих йому законом повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу статтями 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) статтею 45 цього Кодексу.

Згідно п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) підставою припинення трудового договору є угода сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження рішення про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), потребують з`ясуванню наступні обставини: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 24.03.2020 р. у справі № 553/629/18.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, підставою для прийняття наказу № 11-к від 06.01.2021 р. зазначено заяву ОСОБА_1 , пункт 2 статті 36 Кодексу законів про працю України».

Поряд з тим, розпорядженням № 62-к від 15.02.2021 р. внесено зміни до пункту 1 розпорядження міського голови від 06.01.2021р. № 11-к, зазначивши серед підстав звільнення п. 1 ст.36 КЗпП України (а.с. 66).

Так, 06.01.2021р. позивачем власноруч написано на ім`я міського голови ОСОБА_6 заяву, в якій позивач, посилаючись на неможливість співпрацювати з директором Депратаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я ОСОБА_4 , постійним тиском на неї, просила звільнити її з посади начальника служби у справах дітей за угодою сторін 06.01.2021р. (а.с. 12).

06.01.2021р. посадовими особами Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я, а саме директором департаменту Базіленко Д.А., начальником відділу кадрової роботи ОСОБА_5 , головним спеціалістом кадрової роботи ОСОБА_8 та головним спеціалістом відділу кадрової роботи ОСОБА_9 складено акт про неможливість ознайомлення начальника служби у справах дітей Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я ОСОБА_1 з розпорядженням міського голови № 11-к від 06.01.2021 р. на робочому місці у робочий час (а.с. 64).

Як вбачається з матеріалів справи, 12.02.2021р. начальником відділу кадрової роботи Н.Одарій підготовлено на ім`я міського голови ОСОБА_6 службову записку, в якій зазначено про надходження від ОСОБА_1 заяви про звільнення за угодою сторін з 06.01.2021р. відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України, проте у розпорядженні №11-к від 06.01.2021 р. помилково зазначено п.2 ст. 36 КЗпП України. Міський голова зазначив резолюцію з підписом «внести зміни» (а.с. 65).

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України можуть бути укладені як в письмовій так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Така угода була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення 06.01.2021 р., та згоди відповідача на її звільнення, шляхом видачі відповідного розпорядження.

Враховуючи, що позивачем добровільно подано власноруч написану заяву про звільнення за угодою сторін з 06.01.2021 р., та не надано доказів на підтвердження того, що така заява була подана внаслідок чинення на неї тиску з боку роботодавця, суд дійшов висновку, що звільнення позивача з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, тому доводи позивача про відсутність реального волевиявлення на звільнення судом відхиляється.

Зі змісту заяви позивача про звільнення вбачається, що остання містить дату її складання 06.01.2021р., особистий підпис позивача, підставу для звільнення «за угодою сторін»; дату звільнення - 06.01.2021р. Вказана заява була розглянута відповідачем та внаслідок її розгляду прийнято розпорядження про звільнення позивача за угодою сторін, відтак зазначене свідчить, що між сторонами досягнуто взаємної домовленості про звільнення позивача з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Суд враховує, що рішенням Білгород-Дністровської міської ради «Про затвердження структури та загальної чисельності апарату Білгород-Дністровської міської ради, виконавчого комітету міської ради та виконавчих органів міської ради» №1152-VII від 05.03.2020р. утворено департаменти, до складу яких увійшли відділи та управління, зокрема і служба у справах дітей, начальником якої була позивач.

Враховуючи, що ОСОБА_4 було призначено на посаду директора Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я, остання стала безпосереднім керівником ОСОБА_1 .

Твердження позивача про написання заяви про звільнення 06.01.2021р. під тиском з боку директора Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я ОСОБА_4 та начальника відділу кадрової роботи ОСОБА_5 не підтверджені належними та допустимими доказами. Зокрема, доказів щодо вчинення тиску, погроз, неправомірного та безпідставного притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача, примушування до написання заяви про звільнення 06.01.2021р. тощо до суду не надано.

Щодо тверджень позивача про дописування нею підстави звільнення після написання заяви 06.01.2021р., відповідач пояснив, що начальником відділу кадрової роботи ОСОБА_5 лише запропоновано конкретизувати підставу звільнення, оскільки спочатку заява взагалі не містила будь-якої з підстав. Оскільки позивач озвучила намір звільнитися саме 06.01.2021р., начальником відділу кадрової роботи ОСОБА_5 їй було роз`яснено, що у випадку подання заяви про звільнення за власним бажанням, працівник повинен попередити про це роботодавця письмово за два тижні відповідно до ст. 38 КЗпП України, а якщо вона дійсно має намір звільнитись 06.01.2021р., то можливий варіант звільнення за угодою сторін, якщо на те буде згода з боку роботодавця.

Зазначені обставини підтверджені показаннями ОСОБА_5 , яку було допитано в якості свідка.

Доводи позивача про те, що нею подано заяву про звільнення за власним бажанням є безпідставними, оскільки як вбачається зі змісту заяви (а.с. 12), остання такого формулювання не містить.

При прийнятті рішення суд також враховує, що після подання заяви позивач не зверталась до відповідача щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для висновку щодо неправомірності звільнення ОСОБА_1 з посади начальника служби у справах дітей Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я міської ради, з займаної посади 06 січня 2021 року за угодою сторін.

Щодо правомірності розпорядження міського голови виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради № 62-к від 15.02.2021 р. «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 06.01.2021 р. № 11-к «Про звільнення з займаної посади ОСОБА_1 », яким внесено зміни до пункту 1 розпорядження міського голови від 06.01.2021р. № 11-к «Про звільнення займаної посади ОСОБА_1 » в частині зазначення в якості підстави п. 1 ст. 36 КЗпП України, суд зазначає, що відповідні зміни не зумовлюють зміни по суті рішення, прийнятого за наслідками розгляду заяви позивача про звільнення за угодою сторін, враховуючи, що у заяві позивача викладене бажання про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

У постанові Верховного Суду від 27.03.2019 р. у справі N 524/3490/17-ц, суд надавши оцінку доводам про те, що підставою для звільнення у заяві зазначено пункт 1 статті 36 КЗпП України, проте в наказі підставою для звільнення зазначено за угодою сторін, пункт 1 статті 26 КЗпП України, отже, в обох документах звільнення відбулося за різними статтями та причинами, зазначив про їх безпідставність, оскільки позивач не позбавлений можливості звернутися із заявою про виправлення описки у наказі про звільнення, при цьому зазначена описка не впливає на правильність та обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій.

Відтак, у зв`язку з прийняттям розпорядження №62-к від 15.02.2021р., відповідач фактично усунув, допущену технічну помилку при прийнятті розпорядження № 11-к від 06.01.2021р. про звільнення позивача з посади. Зазначена описка, на думку суду, не впливає на правомірність звільнення позивача з посади. Відтак, підстави для визнання протиправним та скасування розпорядження міського голови виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради № 62-к від 15.02.2021 р. «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 06.01.2021 р. № 11-к «Про звільнення з займаної посади ОСОБА_1 », яким було внесено зміни до пункту 1 розпорядження міського голови від 06.01.2021р. № 11-к «Про звільнення займаної посади ОСОБА_1 » відсутні, тому в задоволенні позову у вказаній частині слід відмовити.

Таким чином, з урахуванням наведеного вимоги про визнання протиправними та скасування розпоряджень № 11-к від 06.01.2021р., №62-к від 15.02.2021р. є необґрунтованими та безпідставними та задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги щодо поновлення на посаді, стягнення з середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу до дня поновлення на посаді, та моральної шкоди є похідними вимогами від вимог про визнання протиправними та скасування розпорядження про звільнення, а тому задоволенню відповідно не підлягають.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позову, приписи п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», правові підстави для стягнення з відповідача судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Білгород-Дністровської міської ради (67701, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська, 56; ), Білгород-Дністровського міського голови Граждан Віталія Вікторовича (67701, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська, 56), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправним та скасування розпоряджень № 11-к від 06.01.2021р., №62-к від 15.02.2021р., поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 25.06.2021р.

Суддя: Г.П. Самойлюк

.