Справа № 500/86/21
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 500/86/21 пров. № А/857/7262/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.

суддів: Ніколіна В.В., Пліша М.А.,

за участю секретаря судових засідань Михальської М.Р.

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 березня 2021 року (головуючий суддя: Осташ А.В., місце ухвалення - м. Тернопіль, дата складення повного тексту рішення 04.03.2021) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 , 11.01.2021 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а. с. 43), просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови в призначенні йому пенсії за віком у відповідності до вимог ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що оформлено листом від 21.09.2020 № 1900-0321-9/14559;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 наступний стаж роботи навчання та служби в армії, а саме: навчання на денній формі в Снігурівському СПТУ № 4 за спеціальністю «водій автомобіля» з кваліфікацією «слюсаря» з 01.09.1977 по 27.04.1978; строкова військова служба з 09.11.1978 по 08.12.1980; період роботи на посаді водія 2-го класу в товаристві з обмеженою відповідальністю "С.Е.В. «Компані» з 25.07.1996 по 28.02.2007;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити та здійснювати виплату пенсії ОСОБА_1 , відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 14.04.2020.

Обґрунтовує позов тим, що має право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу: з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років, згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Позивач неодноразово звертався у Кременецький відділ обслуговування громадян (сервісний центр) Головного Управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою щодо призначення пенсії за віком. Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 21.09.2020 №1900-0321-9/14559 повідомлено, що призначити пенсію за віком не має підстав, оскільки на момент звернення за призначенням пенсії його страховий стаж складає 23 роки 07 місяців 20 днів, що є меншим за необхідний. До страхового стажу не зараховано період проходження строкової військової служби з 09.11.1978 по 08.12.1980, оскільки перша сторінка військового квитка НОМЕР_1 не містить печатки військового комісаріату, що видавав військовий квиток. Період роботи згідно записів трудової книжки в ТОВ «С.Е.В. «Компані» з 25.07.1996 по 28.02.2007, теж не зараховано до страхового стажу, оскільки трудова книжка НОМЕР_2 видана 15.08.2011, після його звільнення з роботи, також інформація в реєстрі застрахованих осіб Державного соціального страхування за період роботи з 01.01.2000 по 28.02.2007 відсутня. Вважає дії відповідача незаконними, тому, що на сьогоднішній день порушується його законне право на пенсію гарантовану державою, у відповідності до чинного законодавства України.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 березня 2021 року позов задоволено.

Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, його прийнятим з порушенням норм матеріального права, а тому просить його скасувати та винести постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, покликається на те, що на дату звернення за призначенням пенсії загальний страховий стаж позивача складає 23 роки 07 місяців 20 днів, однак, такий є недостатнім для призначення пенсії за віком, відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивач, 17.05.2021 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про його дату, час та місце.

У відповідності до ч. 4 ст. 229 і ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлених про дату, час, місце розгляду справи не перешкоджає апеляційному розгляду справи і такий проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач 13.05.2020, 05.06.2020 та 03.09.2020 звертався до Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії за віком.

Відповідач, листом від 21.09.2020 №1900-0321-9/14559, повідомив позивача про те, що до страхового стажу не зараховано період проходження строкової військової служби з 09.11.1978 по 08.12.1980, оскільки перша сторінка військового квитка НОМЕР_1 не містить печатки військового комісаріату, що видавав військовий квиток. Період роботи згідно записів трудової книжки в ТОВ «С.Е.В. «Компані» з 25.07.1996 по 28.02.2007 зарахувати до страхового стажу підстав не має, оскільки трудова книжка НОМЕР_2 , видана 15.08.2011, після звільнення з роботи. Також інформація в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за період роботи в з 01.01.2000 по 28.02.2007 відсутня.

Крім того, зазначено, що на момент звернення за призначенням пенсії, його страховий стаж складає 23 роки 07 місяців 20 днів, що є меншим за необхідний, а отже для призначення пенсії за віком підстав не має.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що страховий стаж роботи позивача становить більше 27 років і відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» він має право на призначення пенсії по віку.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі Закон № 1058), право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-ІV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 ст. 24 Закону № 1058-ІV, передбачено страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV).

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема, у статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон №1788-XII) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 1058-ІV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю, ст. 62 Закону №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, а в разі відсутності її чи відповідних записів у ній наявність трудового стажу підтверджується в Порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Отже, основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка, а надання інших документів необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пенсійне забезпечення.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач, листом від 21.09.2020 №1900-0321-9/14559 відмовив у призначені пенсії за віком, у зв`язку з тим, що на момент звернення за призначенням пенсії страховий стаж позивача складає 23 роки 07 місяців 20 днів, що є меншим за необхідний, а отже для призначення пенсії за віком підстав не має.

Так, до страхового стажу не зараховано: період проходження строкової військової служби з 09.11.1978 по 08.12.1980, оскільки перша сторінка військового квитка НОМЕР_1 не містить печатки військового комісаріату, що видавав військовий квиток; період роботи в ТОВ «С.Е.В. «Компані» з 25.07.1996 по 28.02.2007, оскільки трудова книжка НОМЕР_2 , видана 15.08.2011, тобто після звільнення з роботи; навчання на денній формі в Снігурівському СПТУ № 4 за спеціальністю «водій автомобіля» з кваліфікацією «слюсаря» з 01.09.1977 по 27.04.1978.

Відповідно до абз. 2 п. 1 ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ, час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ, передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно матеріалів справи в період з 09.11.1978 по 08.12.1980 позивач проходив строкову військову службу в Збройних Силах, що підтверджується довідкою Кременецького об`єднаного міського військового комісаріату Тернопільської області від 23.06.2020 № 32 та військовим квитком серії НОМЕР_1 .

Покликання відповідача на те, що на першій сторінка військового квитка НОМЕР_1 не має печатки військового комісаріату, що видавав військовий квиток, на думку суду апеляційної інстанції не може бути підставою для відмови у зарахуванні військової служби до страхового стажу. Оскільки, наявна формальна неточність не може бути підставою для обмеження особи у реалізації її конституційного права на соціальний захист, зокрема й призначення пенсійних виплат.

Щодо періоду роботи на посаді водія 2-го класу в товаристві з обмеженою відповідальністю «С.Е.В. «Компані», суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно записів трудової книжки НОМЕР_2 , позивач з 25.07.1996 по 28.02.2007 працював в ТОВ «С.Е.В. «Компані» водієм 2-го класу.

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги покликання скаржника, як підставу для відмову у зарахуванні зазначеного періоду те, що трудова книжка НОМЕР_2 видана 15.08.2011, тобто після звільнення з роботи, також інформація в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за період роботи в з 01.01.2000 по 28.02.2007 відсутня.

Оскільки, з матеріалів справи вбачається, що у зв`язку із втратою трудової книжки видано нову за номером НОМЕР_2 від 15.08.2011, що підтверджується довідкою ПАТ «Миколаївбудтранс». Отже, твердження відповідача, що трудова книжка видана після звільнення не може бути підставою для відмови у зарахуванні до страхованого стажу спірного періоду є необґрунтованим.

Крім цього, відсутність у відповідача можливості здійснити перевірку відомостей на підприємстві, місцезнаходження якої невідомо, не може бути підставою для відмови особі у реалізації наявного у нього права на пенсійне забезпечення.

Таким чином, оскільки період роботи підтверджений записами в трудовій книжці, а тому дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 25.07.1996 по 28.02.2007 на посаді водія в ТОВ «С.Е.В. «Компані» є протиправними.

Стосовно не зарахування до страхового стажу позивача навчання на денній формі в Снігурівському СПТУ № 4 за спеціальністю «водій автомобіля» з кваліфікацією «слюсаря» з 01.09.1977 по 27.04.1978, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно п. «д» ч. 3 ст. 56 № 1788-XII, до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту» від 10.02.1998 № 103/98-ВР, час навчання у професійно-технічному навчальному закладі зараховується до трудового стажу учня, слухача, в тому числі в безперервний і стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує 3 місяці.

Тобто, час навчання у професійно-технічному навчальному закладі повинен бути зарахований до трудового стажу, у випадку, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу не перевищує 3 місяці та особа зарахована на роботу за набутою професією.

Згідно матеріалів справи, позивач з 01.09.1977 по 27.04.1978 навчався на денній формі в Снігурівському СПТУ № 4 за спеціальністю водій автомобіля з кваліфікацією слюсаря, що підтверджується довідкою Снігурського професійного ліцею від 16.09.2020 № 435/03-10.

Натомість, після закінчення вказаного навчального закладу позивача призвано на строкову військову службу в рядах Радянської армії, яку він проходив з 09.11.1978 по 08.12.1980. Після закінчення служби в армії, з 04.02.1981 по 18.07.1996 працював водієм 3-го класу в автоколоні № 1 Миколаївського виробничого автоб`єднання (ПАТ «Миколаївбудтранс»).

Тобто, перерва між днем закінчення навчання позивача, не враховуючи період проходження військової служби та днем зарахування на роботу, не перевищувала 3 місяці.

Отже, на підставі зазначеного, та з урахуванням положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що час навчання у навчальному закладі підлягає зарахуванню до стажу позивача.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірні періоди підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача, що в у свою чергу, дає право ОСОБА_1 на призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26, 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 14.04.2020, оскільки страховий стаж роботи позивача становить більше 27 років.

Таким чином, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 313, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 березня 2021 року у справі № 500/86/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді В. В. Ніколін
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 24.06.2021.