Справа № 640/19696/19
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2021-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 червня 2021 року м. Київ № 640/19696/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації (далі відповідач, Голосіївська районна в м. Києві ДА), в якому просить:

визнати протиправною відмову Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації у наданні згоди ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_2 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 на реєстрацію місця проживання у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

зобов`язати відділ реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації та Голосіївську районну в м. Києві державну адміністрацію вчинити дії з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 в строки передбачені законодавством України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відмова відповідача у реєстрації місця проживання позивачу та членам його родини в житловому будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 є протиправною, такою що суперечить вимогам чинного законодавства, встановленим судовими рішеннями в адміністративній та цивільній справах обставинам, а отже порушує права позивача та членів його родини на звернення та на реєстрацію за місцем проживання. Крім того, позивач зазначив, що судовим рішенням у цивільній справі №752/20640/14-ц встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 придатний для постійного використання за призначенням, а відтак відмова відповідача з цих підстав є необґрунтованою.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.10.2019 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Вказаною ухвалою відповідачу надано термін протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі для надання відзиву на позовну заяву, який подаються до суду разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Відповідач не скористався наданим йому правом на подання до суду відзиву, а також не повідомив суд про причини неможливості його подання, з огляду на що, суд звертає увагу на положення частини четвертої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову. Крім того, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (частина шоста статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи предмет і підстави позову, а також положення статей 12, 257, 262 КАС України, суд розглядає адміністративну справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

30 жовтня 2018 року позивач спільно зі своєю дружиною ОСОБА_2 за допомогою мережі Інтернет звернулися до відповідача із електронним зверненням про надання дозволу/згоди ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на реєстрацію місця проживання у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідь на вказане звернення, Голосіївська районна в м. Києві ДА своїм листом від 08.11.2018 вих. № 100-100/С-1454-3822 за підписом заступника голови повідомила позивача про повернення його заяви.

27 листопада 2018 року позивач повторно спільно зі своєю дружиною ОСОБА_2 за допомогою мережі Інтернет звернулися до відповідача із електронним зверненням про надання дозволу/згоди ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на реєстрацію місця проживання у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідь на вказане звернення, Голосіївська районна в м. Києві ДА своїм листом від 14.12.2018 вих. № 100-100/С-1454/1-4354 за підписом в.о. голови повідомила позивача про те, що відділ з питань реєстрації місця проживання не може провести дії з реєстрації місця проживання за вказаною адресою без подання повного пакету документів заявником про реєстрацію місця проживання в житлове приміщення.

Відповідач, з метою спільного опрацювання питання про дозвіл на реєстрацію місця проживання в житловому будинку на АДРЕСА_2 , своїм листом вих. № 100-М-17100-39 від 04.01.2019 запросив позивача на особистий прийом до в.о. голови Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації.

За результатами особистого прийому у в.о. голови Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, відповідач своїм листом від 31.01.2019 вих. № 100-100/011/14-33-272 відмовив позивачу в задоволенні вимог, що були порушені ним на особистому прийомі, а саме у наданні дозволу на реєстрацію в житловому будинку на АДРЕСА_2 , оскільки в порушення Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207, ОСОБА_1 не було надано документів для проведення реєстрації місця проживання. Зокрема, у вказаному листі повідомлялось, що відповідно до рішення виконавчого комітету Харківської районної ради народних депутатів від 13.11.1989 № 615 «Про визнання будинків ТЕЦ-5, тресту «Південтеплоенергомонтаж» № 4 та АДРЕСА_2 непридатними для проживання», вирішено признати житлові будинки АДРЕСА_3 , АДРЕСА_2 непридатними для житла в зв`язку з тим, що вони розташовані на території промислової зони ТЕЦ-5 та виконкому Київської міської ради народних депутатів і доручено відселити мешканців цих будинків до 1992 року.

На виконання вимог норм чинного законодавства, позивач 20.06.2019 через управління (центр) надання адміністративних послуг Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації подав відповідачу пакет документів на зняття з реєстрації та про реєстрацію місця проживання в житловому будинку по АДРЕСА_1 , а саме:

- заяву про реєстрацію місця проживання від 20.06.2019;

- оригінал та копію ID паспорту № НОМЕР_3 , запис № 936, який виданий 10.11.2017, орган, що видав 3243, а також Витяг з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, унікальний номер запису в Реєстрі 936;

- квитанцію (ID) 842388 від 20.06.2019 про сплату ОСОБА_1 адміністративного збору (державне мито) за реєстрацію місця проживання одночасно із зняттям з попереднього місця проживання;

- оригінал та копію довідки, виданої Житлово-експлуатаційною дільницею - 111 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» від 13.03.2019 № 431/111-62, про те, що ОСОБА_1 відповідно до акту обстеження від 13.03.2019 разом із дружиною ОСОБА_2 та їх дітьми мешкають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (чотири особи) та сплачують комунальні послуги в повному обсязі;

- оригінал та копію військового квитка ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 , виданого Уманським МВК від 08.12.1990.

Отримання відповідачем вказаного вище пакету документів підтверджується виданим заявнику відривного талону по номеру справи 65042-04-03.

21 червня 2019 року відповідачем у реєстрації місця проживання відмолено. Відмовляючи, відповідач вказав на відсутність правовстановлюючих документів на житло, а саме відсутня згода власника на реєстрацію особи, відсутня відповідна відмітка Голосіївського РВВК, відсутня довідка про реєстрацію місця проживання.

Незгода позивача із зазначеним рішенням про відмову у реєстрації місця проживання зумовила його на звернення до суду з даним позовом.

Дослідивши спірні правовідносини та надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією місця проживання або місця перебування особи, врегульовані Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 №1382-IV (надалі - Закон № 1382-IV).

Даний Закон відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

Відповідно до статті 2 Закону №1382-IV (в редакції, чинній в момент виникнення спірних правовідносин) громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно із статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до статті 2 «Свобода пересування» Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

За змістом статті 3 Закону №1382-IV передбачено, що місце проживання це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

В силу норм статті 6 Закону № 1382-IV громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

У разі якщо особа не може самостійно звернутися до органу реєстрації, реєстрація може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника на підставі довіреності, посвідченої в установленому законом порядку (далі - представник).

Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Таким чином, названим вище Законом визначено вичерпний перелік необхідних документів для реєстрації місця проживання та заборонено вимагати для реєстрації подання особою інших документів.

Відповідно до статті 4 Житлового кодексу УРСР (чинного на час виникнення спірних правовідносин) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

Житловий фонд включає:

- жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд);

- жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд);

- жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів);

- жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд);

- квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям.

До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Згідно із частиною першою статті 29 Цивільного кодексу України (чинного на час виникнення у позивача та його родини права на постійне проживання) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до статті 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Таким чином, вирішуючи даний спір, слід виходити з таких характеризуючих ознак об`єкту нерухомості, як пристосування та придатність будинку для постійного проживання.

Відповідач, відмовляючи позивачу у наданні дозволу на реєстрацію в житловому будинку на АДРЕСА_2 , у своєму листі від 31.01.2019 вих. № 100-100/011/14-33-272 стверджує, що відповідно до рішення виконавчого комітету Харківської районної ради народних депутатів від 13.11.1989 № 615 «Про визнання будинків ТЕЦ-5, тресту «Південтеплоенергомонтаж» № 4 та АДРЕСА_2 непридатними для проживання», вирішено признати житлові будинки АДРЕСА_3 , АДРЕСА_2 непридатними для житла в зв`язку з тим, що вони розташовані на території промислової зони ТЕЦ-5 та виконкому Київської міської ради народних депутатів доручено відселити мешканців цих будинків до 1992 року.

Водночас, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.12.2015, залишеною без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.09.2016, у справі № 752/20640/14-ц визначено наступне: «Колегія суддів також відхиляє посилання апелянта на рішення виконавчого комітету Харківської районної ради народних депутатів м. Києва від 13 листопада 1989 року № 615, яким житловий будинок по АДРЕСА_3 та 4/2 визнано непридатним для проживання на підставі висновку Головного державного санітарного лікаря м. Києва про недопустимість розміщення житла на території промислових об`єктів.

За даним рішенням будинок по АДРЕСА_3 та 4/2 в м. Києві був визнаний непридатним для проживання у зв`язку з тим, що він розташований на території промислової зони ТЕЦ-5, а також надано вказівку виконкому Київської міської ради народних депутатів відселити мешканців будинку до 1991 року».

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, переведення будинку у нежитловий фонд відповідно до положень статті 8 Житлового кодексу УРСР здійснено не було. Будинок за вказаною вище адресою відповідно до вимог статті 7 Житлового кодексу УРСР непридатним для проживання визнаний не був.

17 жовтня 2007 року розпорядженням Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації № 1289 житловий будинок за вказаною вище адресою внесено в реєстр гуртожитків. Згідно з акту будівельної лабораторії КП «Житлоспецексплуатація» від 23 лютого 2004 року № 121/35 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 та 4/2 придатний для постійного використання за призначенням».

Частиною четвертою статті 78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до листа Вищого адміністративного суду України № 2379/12/13-12 від 14.11.2012, звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене частиною першою статті 72 КАС України (стара редакція КАСУ), варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Водночас передбачене частиною першої статті 72 КАС України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ.

При цьому суди також повинні враховувати вимоги частин четвертої та п`ятої статті 11 КАС України щодо необхідності офіційного з`ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках витребувати ті докази, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.

Отже, на підставі викладеного суд приходить до висновку, що окрім обумовленого нормами КАС України звільнення від доказування обставин, встановлених іншим судовим рішенням, яке набрало законної сили, які стосуються даного спору, необхідним також є дослідження наявних у матеріалах справи доказів та врахування інших важливих обставин, які не досліджувалися у межах іншої справи.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не спростовано в межах даної адміністративної справи встановлених обставин у цивільній справі № 752/20640/14-ц, а відтак у суду наявні правові підстави вважати такі обставини преюдиційними для даної справи.

Крім того, твердження відповідача про те, що будинок непридатний для проживання спростовується рішенням Київської міської ради № 748/6984 від 01.12.2011, а також розпорядженням Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації № 1289 від 17.10.2007, а відтак відмова у реєстрації місця проживання позивача та його родини з вказаних підстав є протиправною.

Стосовно доводів відповідача про неподання позивачем всіх необхідних документів, що слугувало однією з підстав оскаржуваної відмови у реєстрації місця проживання, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016 (в редакції, чинній в момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Правила № 207), для реєстрації місця проживання особа або її представник подає:

1) заяву за формами, наведеними відповідно у додатках 6, 7 або 8;

2) документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16 років, подається свідоцтво про народження. Реєстрація місця проживання дітей, які є іноземцями чи особами без громадянства, здійснюється за умови внесення даних про дітей до посвідки на постійне або тимчасове проживання їх батьків та копії свідоцтва про народження. Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами;

3) квитанцію про сплату адміністративного збору (у разі реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з попереднього місця проживання адміністративний збір стягується лише за одну послугу);

4) документи, що підтверджують:

право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників);

право на перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи, - довідка про прийняття на обслуговування в спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи за формою згідно з додатком 9, копія посвідчення про взяття на облік бездомної особи, форма якого затверджується Мінсоцполітики (для осіб, які перебувають на обліку у цих установах або закладах);

проходження служби у військовій частині, адреса якої зазначається під час реєстрації, - довідка про проходження служби у військовій частині, видана командиром військової частини за формою згідно з додатком 10 (для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби);

5) військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку);

6) заяву про зняття з реєстрації місця проживання особи за формою згідно з додатком 11 (у разі здійснення реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з реєстрації попереднього місця проживання).

У разі подання заяви представником особи, крім зазначених документів, додатково подаються:

документ, що посвідчує особу представника;

документ, що підтверджує повноваження особи як представника, крім випадків, коли заява подається законними представниками малолітньої дитини - батьками (усиновлювачами).

Як вбачається з наявного в матеріалах справи опису документів, що подано до ЦНАП Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації з метою одночасного зняття з реєстрації та реєстрації місця проживання, ОСОБА_1 20.06.2019 подано заяву про реєстрацію місця проживання (реєстрацію місця проживання особи з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання), до якої додано:

- документ, до якого вносяться відомості про реєстрацію місця проживання особи (паспорт № НОМЕР_3 , запис № 936, виданий 10.11.2017, орган, що видав 3243);

- квитанцію про сплату адміністративного збору (квитанція (ID) 842388 від 20.06.2019 про сплату ОСОБА_1 адміністративного збору (державне мито) за реєстрацію місця проживання одночасно із зняттям з попереднього місця проживання);

- документ, що підтверджує право на проживання в житлі (заповнюється при реєстрації за адресою житла) (зазначено в Правилах № 207, як інші документи: довідка, видана Житлово-експлуатаційною дільницею - 111 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» від 13.03.2019 № 431/111-62, про те, що ОСОБА_1 відповідно до акту обстеження від 13.03.2019 разом із дружиною ОСОБА_2 та їх дітьми мешкають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (чотири особи) та сплачують комунальні послуги в повному обсязі);

- документ, що підтверджує проходження служби у військовій частині (заповнюється при реєстрації за адресою військової частини) (військовий квиток ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 , виданий Уманським МВК Черкаської області від 08.12.1990).

Наведене свідчить, що ОСОБА_1 подано перелік всіх необхідних документів, що відповідачем не спростовано.

При цьому, забороняється вимагати для реєстрації місця проживання особи інші документи.

Згідно із пунктом 11 Правил № 207 орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо:

- особа не подала необхідних документів або інформації;

- у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними;

- звернулася особа, яка не досягла 14 років.

Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику.

Суд звертає увагу, що перелік підстав для відмови у реєстрації місця проживання є вичерпним.

З наявних матеріалів справи вбачається, що відповідачем на наступний день, тобто 21.06.2019, відмовлено позивачу в реєстрації місця проживання з підстав того, що особа не подала необхідних документів або інформації, а саме: відсутні правовстановлюючі документи на житло (відсутня згода власника на реєстрацію особи, відсутня відповідна відмітка Голосіївського РВВК, відсутня довідка про реєстрацію місця проживання), в той час коли чинним законодавством передбачено, що рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем під час відмови позивачу в реєстрації місця проживання порушено порядок прийняття рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, а відтак відмова відповідача у реєстрації місця проживання за вказаних підстав є протиправною.

Зважаючи на вище наведене в сукупності, суд приходить до висновку, що вказані обставини свідчать, що і на даний час житло, зазначене позивачем у заяві як місце його постійного проживання, є придатним та пристосованим для постійного проживання.

З урахуванням наведеного та з огляду на те, що позивач та члени його родини постійно проживають за адресою: АДРЕСА_1 , а також зважаючи на протиправність відмови у реєстрації місця проживання позивача, суд приходить до висновку про наявність права у позивача на реєстрацію місця проживання за вказаною адресою та, відповідно, зняття з реєстрації за попереднім місцем проживання.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, принцип обґрунтованості рішення або дії вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації.

Згідно із частиною першою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України).

Відповідачем як суб`єктом владних повноважень не виконано обов`язку щодо доказування правомірності оскаржуваної відмови, а відтак остання є протиправною.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про визнання протиправною саме відмови відповідача у реєстрації місця проживання позивача, оскільки оскаржувані дії щодо такої відмови в даному випадку не породжують та не припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Пунктом 11 Правил № 207 передбачено надання відмови в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання саме шляхом прийняття рішення про таку відмову, а відтак саме така відмова породжує для позивача негативні наслідками шляхом порушення її прав та законних інтересів та, як наслідок, підлягає визнанню протиправною в судовому порядку.

При цьому, щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача вчинити дії з реєстрації місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 , суд зазначає про її обґрунтованість з огляду на встановлену вище протиправну відмову відповідача щодо реєстрації місця проживання.

При цьому, беручи до уваги, що відповідні повноваження відповідача щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1 є дискреційними повноваженнями такого органу, суд враховує положення обов`язкової до застосування судової практики Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі Олссон проти Швеції (Olsson v. Sweden) від 24 березня 1988 року.

При вирішенні вказаної справи Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що яка-небудь норма не може вважатися «законом», якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію. Проте досвід показує, що абсолютна точність недосяжна і що необхідність уникати надмірної жорсткості формулювань і слідувати за обставин, що змінюються, веде до того, що багато законів неминуче викладені в термінах, які більшою чи меншою мірою є невизначеними.

Фраза «передбачено законом» не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципам верховенства права. Таким чином, мається на увазі, що у внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічних властей у здійснення прав, охоронюваних inter alia п. 1 статті 8.

Закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання держави.

Крім того, згідно з пунктом 65 вказаного рішення Суду, втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Також Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. При визначенні того, чи є втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд враховує, що за державами - учасницями Конвенції залишається певна свобода розсуду.

На підставі викладеного суд вважає за необхідне зазначити, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається. Аналогічний підхід має бути застосований і в разі, коли має місце протиправна бездіяльність органу влади щодо неприйняття відповідного рішення у відносинах, коли обставини свідчать про наявність всіх підстав для його прийняття.

Відповідно, оскільки відмова відповідача у реєстрації місця проживання позивача була визнана судом протиправною, суд вважає обґрунтованою вказану вище позовну вимогу позивача щодо зобов`язання відповідача вчинити дії з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 72-77, 90, 139, 241-246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації у наданні згоди ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_2 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 на реєстрацію місця проживання у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язати відділ реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації та Голосіївську районну в місті Києві державну адміністрацію вчинити дії з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 в строки передбачені законодавством України.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 768,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (03039, м. Київ, пр-т Голосіївський, 42, 2).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя В.П. Шулежко