Справа № 420/890/20
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2021-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/890/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Бойко О.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №16 від 24.01.2020 р. та зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, вирішив у задоволенні адміністративного позову відмовити.

І. Суть спору:
Позивач, ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в якому просила:

1. Визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №16 від 24.01.2020 р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його.

2. Зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

ІІ. Аргументи сторін.
(а) Позиція Позивача
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила наступне.

У січні 2020 р. позивач громадянка Афганістану звернулася до Управління з питань шукачів притулку та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України із заявою про звернення за захистом в Україні.

29.01.2020 р. позивач отримала повідомлення №5/1-30 від 24.01.2020 р. про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу №16 від 24.01.2020 р. у відповідності з яким на підставі п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною відмови відповідач визначає очевидну необґрунтованість клопотання позивача через необґрунтованість історії переслідування позивача в країні громадської належності, а також через відсутність у заяві позивача про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону.

Позивач вважає рішення необґрунтованим та протиправним, оскільки це рішення приймалось без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.

Позивач зазначила, що на даний момент не може повернутися до країни свого походження через існуючу загрозу викрадення її дітей « ОСОБА_4 » з метою отримання викупу або застосування до дітей насилля, в тому числі сексуального з боку вищезазначеного угрупування чи з будь-якою іншою метою та через відсутність належного захисту зі сторони представників країни від незаконних дій неурядових збройних формувань. Позивач наголошує, що через вищезгадані ризики діти тривалий час не відвідували школу, що дозволяє стверджувати про наявність значних перешкод у доступі до освіти.

(б) Позиція Відповідача
25.02.2020 р. від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи причиною виїзду з країни громадського походження вказано військові дії на Батьківщині. Повертатися до країни постійного проживання, позивач не бажає, через загрозу зазнати ймовірного переслідування з боку терористичного угрупування «Талібан».

Стосовно причин виїзду з країни громадської належності в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.01.2020 р. позивач зазначила, що виїзд відбувся через війну та викрадення хлопців та дівчат в районі їх постійного проживання представниками терористичного угрупування «Талібан». Під час анкетування та протоколів співбесіди, шукач захисту зазначила, що на Батьківщині в районі її постійного місця проживання проходять військові дії, викрадення дітей та крадіжки тим самим стали підставою для виїзду позивача та її родини з Афганістану.

В рамках процедури розгляду заяви від 09.01.2020 р. із позивачем проведено анкетування від 11.01.2020 р., протокол співбесіди від 22.01.2020 та 24.01.2020 р. До проведення відповідних процедур було залучено перекладача на установчі дані ОСОБА_5 , гр. України. Переклад було здійснено з мови дарі на українську мову, у позивача відсутні претензії стосовно якості та повноти перекладу.

Позивач не змогла повідомити обставини, які б вказували, що причини; неможливості його повернення до країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Додатково, позивач не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину. Водночас, позивач не надала жодних документальних підтверджень або доказів висловленим побоюванням. Під час проведення відповідних процедурних заходів позивачем не було наведено жодних прикладів особистого переслідування або елементів переслідування близьких родичів, які залишились проживати на території країни громадянської належності; з боку будь-яких агентів переслідування, повідомлені заявником обставини не містять ознаки, які б могли характеризувати їх у якості елементу переслідування.

За матеріалами особової справи встановлено, що діти позивача відвідували школи, але згодом ніби припинили навчання, через викрадення однокласниць доньки позивача. Натомість, позивачем не було надано до ГУ ДМС України в Одеській області жодних доказів або переконливих усних тверджень стосовно наявності будь-яких неправомірних дій або викрадень дітей представниками у групування Талібан та невідомими особами по відношенню до нього та його родини, враховуючи також відсутність наданої чіткої інформації стосовно обставини їх можливої належності до певного угрупування, їх установчих даних, мети та характеру спрямування їхніх дій, що вказує на неправдоподібність повідомленої позивачем інформації в цілому.

Позивач під час співбесіди зазначила, що ні вона, ні його сім`я ніколи не отримували погроз від осіб з терористичного угрупування ОСОБА_4 , позивач та її сім`я проживали в ОСОБА_6 та працювали і навчались в учбових закладах, не зазнаючи при цьому реальної загрози, а близькі родичі і наразі проживають на території Афганістану, інформація стосовно їх переслідувань відсутня.

Одночасно із позивачем до ГУ ДМС в одеській області із відповідними заявами звернулись її чоловік ( ОСОБА_7 та донька ( ОСОБА_8 ). За особовою справою позивача проходять неповнолітні донька та син ( ОСОБА_9 та ОСОБА_3 ).

Слід зазначити, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті , позивач звернулася із заявою про набуття міжнародного захисту лише 09.01.2020 р. тобто через 1 місяць та 26 днів після потрапляння на територію України.

З огляду на вищезазначене встановлено, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС в Одеській області не обумовлене потребую у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування на території України та подальшого документування.

ІІІ Процедура та рух справи
10.02.2020 р. ухвалою Одеський окружний адміністративний суд, прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами загального позовного провадження.

11.03.2020 р. суд ухвалою занесеною до протоколу судового засідання продовжив підготовче провадження до 90 днів.

14.05.2021 р. суд, ухвалою занесеною до протоколу судового засідання, закрив підготовче провадження та призначив судове засідання по суті на 16.06.2021 р.

16.06.2021 р. суд ухвалою занесеною до протоколу судового засідання продовжив розгляд справи у порядку письмового провадження у відповідності до ч.9 ст.205 КАС України.

ІV. Обставини справи встановлені судом та докази на їх підтвердження
Так, суд встановив, що позивач 15.07.1968 року народження громадянка Афганістану, уродженка м. Кабул. За національністю афганка (таджик), за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова дарі, іншими мовами не володіє. За сімейним станом заміжня з 1994 року за громадянином Афганістану на установчі дані ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з яким має 3 сина та 2 доньки.

Позивач має неповну середню освіту, навчалася в школах: «Тутія», «Сангі» та в ліцеї «Марьям» в м. Кабул, невійськовозобов`язана. Щодо трудової діяльності, на Батьківщині не працювала. Наразі на території України також не працює.

До України позивач прибула разом із родиною чоловіком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та двома дітьми: донька позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документована свідоцтвом про народження № НОМЕР_1 від 05.06.2016; син позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документований свідоцтвом про народження № НОМЕР_2 від 05.06.2016.

Позивач виїхала з Афганістану 26.09.2019 з міста Кабула до пункту пропуску Шерхан Бандар. За допомогою посередника за оплату 50 000 доларів США в Україну позивач нелегально (таємно) разом із чоловіком та вдома дітьми прибули 14.11.2019 автомобільним транспортом (автобусом та пішки).

09.01.2020 позивач звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання міжнародного захисту в Україні. Щодо причин в`їзду в Україну повідомив, що виїхав з Афганістану через побоювання зазнати переслідування з боку представників угрупування Талібан. Так, позивач зазначила, що виїзд відбувся через війну та викрадення хлопців та дівчат в районі їх постійного проживання представниками угрупування Талібан.

За результатами розгляду особової справи заявника Управління дійшло висновків, що позивач не підпадає під критерії визначення біженців та осіб, які потребують додаткового захисту у відповідності статті 1 Закону, що оформлено висновком про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 24.01.2020.

Вказаний висновок Управління обґрунтований тим, що за результатами розгляду встановлено відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникам статусів біженців або осіб, які потребують додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача та її дітей нелюдського поводження або катування у разі повернення до країни громадянської належності. Крім того, у висновку зазначено, що виїзд позивача за межі країни громадянського походження пов`язаний з метою легалізації на території України.

Наказом ГУ ДМС в Одеській області від 24.01.2020 № 16 позивачу та її неповнолітнім дітям відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами суд виходить з наступного.

IV. Джерела права та висновки суду
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011року №3671-VI (зі змінами та доповненнями).

Відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.ч.1, 7 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування об`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення даних спорів.

Згідно з ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вбачається, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими, правдоподібними, та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна надати конкретні документи, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Суд встановив, що відповідач за результатами розгляду матеріалів особової справи позивача встановив, що вона не переслідувалася в країні громадської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженці у відповідності до п.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 р.

Так, під час звернення за набуттям міжнародного захисту позивач вказала, що не зазнавала переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, політичних переконань або ознакою належності до певної соціальної групи на Батьківщині. Також позивач не була причетна до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з її расовою, національністю, релігійною належністю або політичними поглядами.

Також аналізом проведених із позивачем анкетування та протоколу співбесіди можливо підтвердити відсутність у неї побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв`язку із ймовірною загрозою переслідування за вищевказаними ознаками.

Крім того, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації. Також позивач ані в позові ані в співбесіді з відповідачем не змогла повідомити обставини, які б вказували, що причини неможливості її повернення до країни громадської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково позивач не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення її та її дітей на Батьківщину.

З матеріалів особової справи позивача спостерігається, що нею не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину під час звернення до ГУ ДМС України в Одеській області. Також, під час проведення співбесід позивач не надала жодних конкретних фактів (усних тверджень) або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину.

Водночас, за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача встановлено додаткові елементи, які вказують на відсутність жодних ознак переслідування, утисків або дискримінації та/або, можливості зазнати загрози з боку як державних, так і з боку неурядових структур у випадку повернення на територію Афганістану.

Ані у позивача, ані у його близьких родичів не виникало проблем з представниками органів державної влади країни громадянської належності; позивач не притягався до адміністративної або кримінальної відповідальності в Афганістані. Ані позивач, ані його близькі родичі не були причетні до свавільних арештів або затримань, позасудових рішень на території країні громадянської належності; у позивача не виникало проблем з отриманням паспортного документа на території Афганістану; позивач не перебуває у розшуку на території країни громадянської належності, що вказує на відсутність необґрунтованих утисків по відношенню до нього з боку державних структур громадянської належності.

Близькі родичі позивача, які залишились проживати на території Афганістану наразі не зазнають жодних особистих проблем, погроз або переслідувань, мають можливість належного працевлаштування в державних та приватних установах, що додатково вказує на можливість безперешкодного повернення заявника до Афганістану та необґрунтованість висловлених побоювань зазнати переслідувань, у випадку повернення на територію Афганістану.

Елемент загрози власному життю у разі повернення до Афганістану, спричинений внутрішнім конфліктом та діяльністю терористичних угрупувань в країні громадянської належності позивача не визнано ГУ ДМС України в Одеській області обґрунтованим.

Щодо виїзду з країни громадянської належності позивач повідомила, що 26.09.2019 разом з іншими членами родини (чоловіком, та дітьми ) вибули з Афганістану автомобільним транспортом, кордон перетнули нелегально, місце перетину афганського кордону - КПП Шерхан - Бандар.

Точної інформації стосовно подальшого маршруту слідування позивач не володіє, відповідно до його слів, державний кордон України вони перетнули 14.11.2019 поза пунктом пропуску.

Одночасно із позивачем до ГУ ДМС України в Одеській області із і відповідними заявами звернулись позивач та її чоловік ( ОСОБА_7 ) за особовою справою позивача проходять неповнолітні донька та син ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ).

Звернення позивача до ГУ ДМС України в Одеській області відбулося зі зволіканням лише 09.01.2020, тобто через 1 місяць та 26 днів після того як він потрапив на територію України та перебував у якості нелегального мігранта.

Цим самим позивач порушила вимоги ч. 2 ст. 5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а сам особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнув державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців і та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на вищезазначене встановлено, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з пошуком кращого життя, бажанням легалізації власного перебування на території України та подальшого документування.

Безпідставним є посилання позивача на те, що інформація по країн походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Афганістану, з огляду ш наступне.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

В той же час, в цілому, спостерігається покращення в плані безпеки: 25.01.2020 відбулася зустріч, де Президент Афганістану Гані обговорює Мир з канцлером Німеччини, Саудівською Федерацією. На зустрічі канцлер Меркель висловила підтримку зусиллям афганського уряду в мирному процесі, в якому афганці повинні бути лідируючими і брати участь у них, йдеться у повідомленні прес-служби президента. Канцлер Меркель підкреслила, що Німеччина продовжить надавати підтримку Афганістану в зоні безпеки.

Важливою подією, яка характеризує стабільне та мирне становище в Афганістані є те, що 29.02.2020 США і радикальний рух Талібан підписали історичний мирний договір. В угоді зазначено, що США і Талібан прагнуть до позитивних відносин один з одним. Протягом 135 днів США та їх союзники виведуть війська з 5 військових баз в Афганістані. У відповідь Талібан гарантує, що країна не стане притулком для терористів та почне мирні переговори з урядом в Кабулі. Мирна угода може стати великим кроком до закінчення війни.

Вирішуючи спір, суд враховує, що складна ситуація, що спостерігається на території Афганістану в цілому та у регіоні попереднього постійного місця проживання позивачів (м. Кабул) є загальновідомим фактом, що підтверджений міжнародним співтовариством, однак не є автоматичною підставою для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, позивачем не було надано жодного підтвердження того, що складна ситуація в країні походження має безпосереднє відношення до неї для вирішення питання щодо надання її статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а також до постійного місця проживання особи.

Аналіз актуальної інформації за країною походження свідчить про значні успіхи представників органів державної влади щодо нейтралізації діяльності антидержавних угруповань на території Афганістану, покращення ситуації в галузі безпеки в місті Кабул.

Отже, за результатами розгляду матеріалів особової справи позивача можливо визначити, що вона не може належним чином обґрунтувати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в контексті наявності в нього ознак, передбачених пунктами 1,13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Так, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні.

Таким чином, суд робить висновок, що зазначені факти вказують на відсутність будь-яких побоювань позивача зазнати переслідувань в країні його громадської належності у разі повернення.

На підставі п.6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в оформлені документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у позивача відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст. цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання, якщо позивач з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Крім того, суд звертає увагу на те, що з аналогічним позовом до суду звертався чоловік позивачки ОСОБА_7 в своїх інтересах та в інтересах дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 . Підстави позову є ідентичними з підставами у даній адміністративній справі неможливість повернутися в до країни свого походження через існуючу загрозу викрадення його дітей «Талібан» з метою отримання викупу або застосування до дітей насилля. За результатами розгляду даної справи Одеський окружний адміністративний суд у рішенні від 17.04.2020 р. у справі №420/900/20 зробив висновок , що історія переслідування позивача та його дітей є необґрунтованою, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_7 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Рішення у справі №420/900/20 набрало законної сили 25.06.2020 р.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з п.3 ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Таким чином, суд робить висновок, що наказ ГУ ДМС України в Одеській області від 24.01.2020 р. №16 про відмову позивачу та її неповнолітнім дітям в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймався з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

З огляду на викладене вище, суд робить висновок, що адміністративний позов не належить до задоволення.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.ст.2, 244-246 КАС України -

В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач- ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1

Відповідач - Головне управління Державна міграційна служба в Одеській області, адреса: 65045, м. Одеса, вул. Преображенська,44, .

Суддя: О.Я. Бойко

.