Справа № 460/7232/20
Суддя: О.М. Дудар
Дата ухвалення: 2021-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

23 червня 2021 року м. Рівне №460/7232/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Дудар О.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доТериторіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області,
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області (далі відповідач- 1) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач просив суд:

- визнати протиправними дії щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік";

- зобов`язати провести перерахунок суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст.130 Конституції України та ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та виплатити недоотриману частину.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, нараховуючи та виплачуючи суддівську винагороду із застосуванням ст.29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік", відповідач-1 діяв з порушенням вимог ст.130 Конституції України та ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що призвело до порушення прав та гарантій незалежності судді.

Ухвалою суду від 06.10.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, залучено до участі у справі Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Ухвалою від 09.12.2020 суд вирішив розглянути справу №460/7232/20 за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 06.01.2021.

Підготовче засідання у справі 06.01.2021 не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючої судді у відпустці. Ухвалою суду від 13.01.2021 відкладено підготовче засідання на 05.02.2021, продовжено строк підготовчого засідання на тридцять днів.

14.01.2021 Головним управлінням Державної казначейської служби України у Рівненській області подано пояснення по справі, за змістом яких відповідачем правомірно здійснювалося обмеження нарахування та виплати суддівської винагороди відповідно до закону, чинного на момент здійснення таких обмежень, а відтак позовна заява є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

20.01.2021 (у встановлені судом строки) відповідачем-1 подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги є безпідставними, такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавчих актів, а тому не підлягають задоволенню. Враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020, починаючи з 28.08.2020 виплата позивачу суддівської винагороди здійснюється у повному обсязі, відповідно до ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Ухвалою суду від 05.02.2021 закрито підготовче провадження у справі, призначено розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні на 05.03.2021.

05.03.2021 судове засідання не відбулося у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючої судді. Ухвалою суду від 15.03.2021 розгляд справи відкладено на 26.03.2021.

Ухвалою суду від 26.03.2021 відкладено судове засідання на 14.04.2021 за клопотання відповідача.

Ухвалою суду від 14.04.2021 залучено Державну судову адміністрацію України (далі відповідач-2) до участі у справі як другого відповідача, призначено підготовче засідання у справі на 28.04.2021, встановлено відповідачу-2 строк для подання відзиву на позовну заяву.

23.04.2021 Державною судовою адміністрацією України подано до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області, як розпорядник коштів нижчого рівня не мало правових підстав для виплати у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 суддівської винагороди без застосування обмежень, встановлених Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік". Кошторисні призначення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області для місцевих загальних судів за кодом економічної класифікації видатків (КЕКВ) 2111 "Заробітна плата" станом на 31.12.2020 становили 149625,178 тис.грн. При цьому, зміни до кошторису ТУ ДСА України в Рівненській області щодо зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 "Заробітна плата" ДСА України у 2020 році не проводилися. Відповідач-2 просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

28.04.2021 підготовче засідання у справі не відбулося у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючої судді. Ухвалою суду від 29.04.2021 відкладено підготовче засідання на 14.05.2021.

Ухвалою суду від 14.05.2021 закрито підготовче провадження у справі та вирішено перейти до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Ухвалою суду від 23.06.2021 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача-1 про зупинення провадження у справі.

Оскільки розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, то відповідно до ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши позовну заяву, відзиви на позовну заяву та пояснення, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Указом Президента України "Про призначення суддів" від 12.06.2017 №157/2017 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Острозького районного суду Рівненської області безстроково (а.а.с.11-15).

Наказом Острозького районного суду Рівненської області від 02.03.2021 №1-к "Про здійснення правосуддя суддею Василевичем О.В." ОСОБА_1 визнано таким, що приступив до здійснення правосуддя в Острозькому районному суді Рівненської області з 02.03.2020 (а.с.25).

У період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року розмір суддівської винагороди ОСОБА_1 відповідачем-1 було обмежено десятьма мінімальними розмірами заробітних плат, що підтверджується довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області від 19.01.2021 №9 (а.с.33).

Позивач, вважаючи дії відповідача-1 щодо обмеження виплати суддівської винагороди протиправними, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, які виникли між сторонами щодо виплати суддівської винагороди врегульовано нормами Конституції України та Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII (далі Закон №1402-VIII ).

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною 1 статті 135 Закону №1402-VIII визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

12.03.2020 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" від 11.03.2020 №211, якою з 12.03.2020 на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18.04.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 №553-IX, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено ст.29 наступного змісту: "Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому, у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)."

Судом встановлено та відповідачами не заперечувалося, що позивачу було обмежено виплату суддівської винагороди з 18.04.2020.

Відповідно до ч.2 ст.135 Закону №1402-VIII, суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків (ч.9 ст.135 Закону №1402-VIII)

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно зі ст.126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24.06.1999 №6-рп/99, від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 01.12.2004 №19-рп/2004, від 11.10.2005 №8-рп/2005, від 18.06.2007 №4-рп/2007, від 22.05.2008 №10-рп/2008, від 03.06.2013 №3-рп/2013, від 19.11.2013 №10-рп/2013, від 08.06.2016 №4-рп/2016, від 04.12.2018 №11-р/2018, від 18.02.2020 №2-р/2020).

Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виці матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (п.2 мотивувальної частини Рішення від 24.06.1999 № 6-рп/99, пп.2.2 п.2 мотивувальної частини Рішення від 03.06.2013 №3-рп/2013, пп.3.2., пп.3.3 п.3 мотивувальної частини Рішення від 04.12.2018 № 11-р/2018).

Відповідно до п.62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 01.01.2001 №1 (2001), у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія "За демократію через право" (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (п.77 Висновку щодо внесення змін до законодавства [України], яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 09.12.2019 № 969/2019).

Наведені положення Конституції України, позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

Крім того, Конституційний Суд України неодноразово висловлювався щодо зупинення законами про Державний бюджет України на відповідний рік дії інших чинних законів України:

"Зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України. У статті 64 Конституції України вичерпно визначено такі випадки, а саме передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень, та визначено ряд прав і свобод, які не можуть бути обмежені за жодних обставин" (абз. 3-7 пп. 3.1 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 № 6-рп/2007);

"Оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, Кодексі, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України" (абз.8 п.4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 №6-рп/2007);

"Верховна Рада України не повноважна при прийнятті закону про Державний бюджет України включати до нього положення про внесення змін до чинних законів України, зупиняти дію окремих законів України та/або будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин" (абз.2 п.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 №6-рп/2007);

"законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони" (абз.абз.3, 4 пп.5.4 п.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 №10-рп/2008);

"словосполучення "держава прагне", на думку Конституційного Суду України, означає намагання i обов`язок держави спрямовувати свою діяльність на виконання певного, визначеного Конституцією України завдання.

Аналіз термінів "баланс", "збалансувати", "бюджет збалансований" свідчить, що збалансованість бюджету (держави, регіону) передбачає рівномірне (паритетне) співвідношення між його видатковою і доходною частинами, дотримання відповідності видатків доходам, проте не виключає при цьому можливості прийняття бюджету з перевищенням видатків над доходами i навпаки (з дефіцитом або профіцитом). У той же час правова природа бюджету не може обмежуватися лише фінансово-економічною складовою. Бюджет це план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду.

Закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами i територіальними громадами. Саме у виконанні цих зобов`язань утверджується сутність держави як соціальної i правової" (абз.абз.2,3 пп.3.2, абз.2 пп.3.3 п.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 27.11.2008 № 26-рп/2008).

Отже, Закон №553-ІХ в частині зменшення розміру виплати суддівської винагороди не відповідає нормам Конституції України, а тому не може бути застосований до визначення розміру виплати суддівської винагороди.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.148 Закону №1402-VIII, Державна судова адміністрація України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Статтею 149 Закону №1402-VIII передбачено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

З аналізу наведених норм ст.ст.148, 149 Закону № 1402-VIII суд дійшов висновку, що виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України. Відповідач-1 як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які Державна судова адміністрація України затвердила у його кошторисі (зокрема, на 2020 рік).

У ході розгляду справи судом встановлено та сторонами не заперечувалося, що зміни до кошторису Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області щодо зменшення бюджетних асигнувань за кодом економічної класифікації видатків (КЕКВ) 2111 "Заробітна плата" Державною судовою адміністрацією України у 2020 році не вносилися.

Таким чином, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, є відповідальним за виплату суддівської винагороди в обмеженому розмірі, адже доказів того, що у зв`язку з прийняттям Закону №553-ІХ Державна судова адміністрація України, яка є головним розпорядником бюджетних коштів, вносила зміни до кошторису Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області шляхом зменшення бюджетних асигнувань на виплату суддівської винагороди, суду не надано.

Отже, Державна судова адміністрація України виділила Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Рівненській області кошти для виплати суддівської винагороди з урахуванням вимог ст.135 Закону №1402-VIII (затвердивши відповідний кошторис), проте відповідач-1 розпорядився цими коштами з урахуванням обмежень, які встановлені ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 №294-ІХ (далі - Закон №294-ІХ), зі змінами, внесеними Законом №553-ІХ.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що невиплата позивачу суддівської винагороди в повному обсязі є результатом протиправних дій відповідача-1.

Поряд з цим, суд зазначає, що обмежуючи розмір суддівської винагороди шляхом внесення змін до Закону №294-ІХ, всупереч вимогам ч.2 ст.130 Конституції України та ст.135 Закону №1402-VIII, а також висновкам Конституційного Суду щодо незалежності суддів, законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач-1, виконуючи вимоги Бюджетного кодексу України та Закону №294-ІХ, вимушені вчиняти дії, що порушують права та гарантії суддів.

Однак, необхідність виконання відповідачем-1, як розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, вимог чинного законодавства не змінює правової природи дій щодо обмеження суддівської винагороди, що за своєю суттю мають ознаки протиправності, оскільки порушують конституційні гарантії діяльності суддів.

Відповідно до ч.2 ст.135 Закону №1402-VIII, суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.

Згідно з п.1 ч.3 ст.135 Закону №1402-VIII, базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Частиною 4 статті 135 Закону №1402-VIII визначено, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти:

1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб;

2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;

3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.

Відповідно до ч.ч.5-8 ст.135 Закону №1402-VIII, суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Аналізуючи наведені норми, суд дійшов висновку, що розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом №1402-VIII, на що безпосередньо вказує ч.2 ст.130 Конституції України.

Тобто, Закон №1402-VIII є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює встановлення розміру суддівської винагороди.

Суд зазначає, що при наявності розбіжностей між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Оскільки Законом №553-IX не скасовано норму Закону №1402-VIII щодо розміру суддівської винагороди, то при визначенні розміру суддівської винагороди відповідач повинен був керуватися вимогами ст.135 Закону №1402-VIII.

Поряд з цим, суд зазначає, що Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 у справі №1-14/2020 (230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 №294-ІХ зі змінами;

- абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 №553-ІХ.

Отже, положення Закону №294-ІХ зі змінами, Закону №553-ІХ визнані неконституційними та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного Рішення.

У сукупності викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

При цьому, як зазначено судом вище, Рішення Конституційного Суду України №10-р/2020 у справі №1-14/2020 (230/20) про визнання такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону №294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону №553-ІХ прийнято 28 серпня 2020 року.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Отже, положення ч.ч.1, 3 ст.29 Закону №294-ІХ та абз.9 п.2 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону №553-ІХ втрачають чинність з 28 серпня 2020 року.

Судом встановлено, що з 28.08.2020 виплата суддівської винагороди позивачу здійснюється відповідно до ст.135 Закону №1402-VIII, тобто без жодних обмежень, а тому будь-яких протиправних дій щодо невиплати позивачу винагороди у встановленому розмірі 28 серпня 2020 року відповідачем-1 вчинено не було.

Суд зазначає, що доказів нарахування та виплати позивачу невиплаченої у зв`язку з застосуванням обмежень суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 відповідачем-1 суду не надано.

Оскільки нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застосуванням обмеження її розміру, відповідач діяв з порушенням вимог ст.130 Конституції України та ст.135 Закону №1402-VIII, то ефективним захистом порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача-1 провести перерахунок та виплату позивачу суддівської винагороди, недоотриманої у зв`язку з застосуванням обмежень.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд вважає, що відповідач-1, як суб`єкт владних повноважень, не довів обставин на яких ґрунтуються його заперечення, а позивач довела ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги.

Отже, позов підлягає до задоволення.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області провести ОСОБА_1 перерахунок суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст.130 Конституції України, ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та виплатити недоотриману частину.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідачі: Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області (вул.Симона Петлюри, буд.10, м.Рівне, 33028, ідентифікаційний код юридичної особи: 26259988)

Державна судова адміністрація України (вул.Липська, 18/5, м.Київ, 01021; ідентифікаційний код юридичної особи: 26255795).

Третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області (вул.Симона Петлюри, буд.13, м.Рівне, 33028, ідентифікаційний код юридичної особи: 38012494).

Рішення складено 23 червня 2021 року.

Суддя О.М. Дудар