Справа № 820/647/18
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2021-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Білова О.В.

14 червня 2021 р.Справа № 820/647/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С. ,

за участю секретаря судового засідання Юрченко Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне Управління Державної міграційної служби України у Харківській області про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

02.02.2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, яким просить:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 28.12.2017 року № 495-17;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином Сирійської Арабської Республіки, 19.08.2016 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі ГУ ДМС України в Харківській області) із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на що отримав повідомлення від ГУ ДМС України в Харківській області від18.01.2018 року № 4, про те, що відповідно до ст. 6 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон № 3671-VІ), йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VІ відсутні, ні підставі рішення Державної міграційної служби України (далі ДМС України) від 28.12.2017 року № 495-17. Вважає таке рішення ДМС України необґрунтованим, протиправним та таким, що не відповідає Конвенції про статус біженців та чинному законодавству України.

У відзиві на адміністративний позов відповідач зазначив, що заявник надав суперечливу та сумнівну інформацію, оскільки факти, повідомлені ним в заяві-анкеті та в співбесідах, відрізняються від інформації, вказаної в копії перекладів документів, які останній приховав при подачі заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також відповідач зазначив, що за результатами проведеного аналізу інформації по країні походження на час розгляду заяви, індивідуальних обставин і досвіду заявника, а також досвіду осіб, що знаходяться в подібному положенні в країні походження відповідач дійшов висновку, що не існує розумної можливості того, що саме заявникові буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності, оскільки небезпека існує для всього населення. ОСОБА_1 самостійно звертався до компетентних органів держави свого громадянського походження та продовжував термін дії свого національного паспорта двічі, тобто він добровільно прийняв захист від країни громадянської належності, тому на думку відповідача, він підпадає під рекомендації щодо відсутності потреби міжнародного захисту і не може вважатися біженцем. Позивач звернувся до ГУ ДМСУ в Харківській області лише 19.08.2017 року, тобто більше ніж через 7 років після початку збройного конфлікту в Сирії. Значна тривалість проміжку часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність в особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ГУ ДМС у Харківській області, - правом подання письмових пояснень не скористалась.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.03.2018 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ДМС України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ГУ ДМС України в Харківській області про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

На зазначене судове рішення позивачем було подано апеляційну скаргу.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2018 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.03.2018 року скасовано. Ухвалено нову постанову, якою задоволено позовні вимоги, а саме:

- скасовано рішення Державної міграційної служби України від 28.12.2017 року № 495-17 про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язано ДМС України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На зазначену постанову, ДМС України подано касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду від 13.08.2020 року касаційну скаргу ДМС України задоволено, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.03.2018 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2018 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.

При цьому, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції Верховний Суд зазначив, що «суд апеляційної інстанції, так само як і суд першої інстанції при ухваленні рішень, не надали належної оцінки доводам відповідача, не встановили всіх обставин у справі та не надали оцінки ситуації, яка склалася в країні його походження, а саме ситуації в регіонах країни постійного проживання позивача, оскільки не вся територія Сирії охоплена ситуацією загального насильства.

При поверненні до країни свого походження, позивач не позбавлений можливості віднайти місце для свого проживання у іншому безпечному місці. Небажання або ухиляння від виконання свого громадянського боргу по захисту свої країни через проходження військової служби, або через побоювання притягнення до відповідальності за порушення законодавства своєї країни, не є передбаченою підставою для надання статусу біженця на території України.

Відтак, суди не дослідили всіх необхідних обставин, з якими положення Закону № 3671-VI пов`язують надання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, суд апеляційної інстанції не обґрунтував наявність у позивача безумовних законних підстав для покладення на ДМС України обов`язку визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відсутність мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, не зазначення мотивів відхилення кожного аргументу учасника свідчать, що висновки судів попередніх інстанцій є передчасними та необґрунтованими, здійснені на підставі неповно встановлених обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.

Суду під час нового розгляду справи необхідно взяти до уваги викладене в мотивувальній частині цієї постанови, установити наведені в ній обставини, що входять до предмета доказування у цій справі, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам і постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.»

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме:

- скасовано рішення ДМС України від 28.12.2017 року № 495-17;

- зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що приймаючи оскаржене рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.12.2017 року № 495-17, ДМС України не надала належної оцінки зазначеним позивачем обставинам та наданим доказам, не проаналізувала належним чином повідомлену заявником інформацію, а також не здійснила дій у межах своїх повноважень щодо перевірки фактів, викладених позивачем, а тому оскаржене рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Крім того, суд прийшов висновку, що з моменту прийняття відповідачем спірного рішення минуло більше трьох років, з огляду на що за час розгляду справи в суді об`єктивно могли зазнати змін соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації в Сирії, у зв`язку із чим, побоювання позивача стати жертвою переслідування підлягають повторній оцінці відповідачем.

Не погоджуючись з судовим рішенням, в апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Аргументи, наведені відповідачем в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеним у відзиві на адміністративний позов. Окрім того, відповідач зазначив, що відповідно до інформації зазначеної за Інтернет посиланнями на інформаційні видання, не вся територія Сирії охоплена ситуацією загального насильства.

Крім того, відповідач зазначив, що основною причиною, яку вказав позивач чому він не може та не бажає повертатись до Сирії є те, що він військовозобов`язаний та його можуть призвати на службу до урядової армії, однак означене не є підставою для визнання його біженцем на території України, враховуючи, що згідно з п. 167 глави V Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року щодо статусу біженців, факт ухилення від військової служби чи дезертирство є кримінальним злочином. Отже, викладений позивачем факт не розглядається як обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань.

Позивачем, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, було подано апеляційну скаргу, в якій він просить його скасувати в частині, якою зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняті в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до ДМС України, третя особа: ГУ ДМС України у Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії в цій частині задовольнити повністю із зобов`язанням ДМС України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 .

В обґрунтування поданої апеляційної скарги позивач зазначив, що в багатьох випадках, органи міграційної служби для аргументації відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, посилаються лише на п. 167 Керівництва УВКБ ООН і це посилання в даному контексті, з урахуванням ситуації, є не повним, оскільки цитується лише п. 167, при цьому що наступні пункти цього розділу пояснюють, що не у всіх, але у певних випадках, ухилення від служби та дезертирство можуть бути підставами для надання такого статусу, зокрема пункти 169-170.

Позивач також зазначив, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідач не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем у заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Сирії й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Позивач зауважив, що повторний розгляд заяви позивача органами ДМС може призвести до втрати можливості закінчення навчання та здобуття професії, що створить надзвичайно несприятливі наслідки для прав та інтересів ОСОБА_1 .

Крім того, щодо посилань суду першої інстанції на те, що інформація по країні походження, яка існувала на момент звернення позивача за захистом в Україні та розгляду поданої заяви не є актуальною та станом на дату повторного розгляду справи судом, позивач зазначив, що конфлікт у країні походження позивача триває та його побоювання досі не втратили актуальності у відповідності до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 16ю12ю2020 року № 75/193 «Положення в області прав людини в Сирійській Арабській Республіці».

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалась.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення на підставі ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Сирійської Арабської Республіки (т.1 а.с.16; т.2 а.с.27-28).

У 2012 році позивач прибув до України з метою навчання у Харківському національному медичному університеті.

19.08.2016 позивач звернувся до ГУ ДМСУ в Харківській області із відповідним пакетом документів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.162-165).

Як слідує із заяви ОСОБА_1 від 19.08.2016 року, що підтверджується і протоколом співбесіди із заявником, останній вказує на неможливість повернення на свою батьківщину через громадянську війну. По закону своєї країни він є військовозобов`язаним, а тому може бути призваним до лав армії та буде змушений вбивати своїх співгромадян, що суперечить його внутрішньому переконанню та поглядам. У разі відмови стріляти, його можуть вбити як дезертира (т.1 а.с.149-150, 166-168).

Позивач також у заяві-анкеті від 19.08.2016 року зазначав, що його будинок зруйновано, його родина вимушена була бігти з міста, та оселилася в іншому районі у родичів, просить позивача не повертатися до Сирії, оскільки там дуже небезпечно. Родина позивача шукає будь-які шанси переїхати до іншої країни. У зв`язку з вибухами загинула значна кількість друзів та знайомих позивача, все зруйновано, та життя там неможливе з огляду на небезпеку.

Під час співбесіди позивач зазначив, що щодо продовження строку перебування була проблема з фірмою, яка займається іноземними студентами, через невірне проведення реєстрації, здійснене тією фірмою, позивачу відмовили в продовженні строку перебування. Позивач зазначив, що коли звернувся до органів ДМС для продовження строку перебування, в нього посвідку забрали, у зв`язку з завершенням строку її дії, і там же позивачу повідомили, що з університету його не відраховано.

На питання посадових осіб ГУ ДМС позивач зазначив, що в липні 2014 року він виїжджав до Сирії, літаком до Лівану, а потім на таксі з Лівану до Дамаска. Кордон позивач перетинав без проблем, оскільки мав довідку про навчання в Україні. З Дамаска позивач їздив в Аталь, де зараз проживає його родина. Пробув у Сирії місяць, поки були канікули.

Позивач є військовозобов`язаним, проте службу в сирійській армії не проходив, оскільки навчається, про що повідомив владу Сирії через посольство, у зв`язку з чим його не призивали.

Позивач також зазначив, що паспорт за результатами звернення в посольство було продовжено до 17.03.2018 року (т.1 а.с.156-157). Пізніше він його втратив, про що повідомив в поліцію, де позивачу було надано довідку про неможливість знайти паспорт, що не заперечується відповідачем.

На запитання посадових осіб ГУ ДМС повідомив, що планує повернутися після налагодження ситуації в Сирію. В якості причин через які не може повернутися до країни походження зазначив, що ситуація в країні походження дуже погана, там небезпечно, та сирійцям вже не можна нікуди їхати, оскільки їх ніхто не приймає, якщо позивач повернеться, після цього вже не зможе приїхати в Україну, бо це складно. По поверненню позивач зазначив, що його призовуть воювати або можуть щось з ним зробити, наприклад, вбити. Зазначив, що планує завершити навчання та знайти роботу, хоче бути стоматологом та сподівається на завершення війни, а також на те, що життя в Сирії налагодиться, та він зможе повернутися до рідних в Сирію.

Під час співбесіди 31.08.2016 року позивач зазначив, що не перебуває в політичних, релігійних або громадських організаціях, повідомив, що постійно стежить за ситуацією на батьківщині. В області Дамаска йде боротьба армії президента з терористичними угрупуваннями. Дамаск підконтрольний терористичним угрупуванням.

Щодо його посилань на побоювання призову в армію позивач зазначив, що він зараз в тому віці, коли молодих чоловіків забирають в армію, та не знаючи хто він, одні можуть вважати його прихильником урядової армії, інші вважатимуть, що він прихильник якогось угрупування. По приїзду позивач не зможе вільно пересуватися, оскільки навкруги снайпери, які можуть вбити.

Повідомив також, що його родина переїхала в Аталь після обстрілу, біля їх будинку впала ракета. Раніше він з родиною проживав в м. Зараста. Тепер там небезпечно, зачиняють місто, там йдуть обстріли як ззовні, так і всередині міста, ООН входить в місто та допомагає провізією.

09.09.2016 року наказом № 146 ГУ ДМСУ в Харківській області відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що заява є очевидно необґрунтованою бо відсутні умови, зазначені п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону № 3671 (т.1 а.с.191).

Позивач не погодився з вказаним наказом та направив 15.09.2016 року скаргу до ДМС України, яку було задоволено висновком за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.01.2017 року № 2016КН0019 та рішенням про задоволення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 20.01.2017 року № 3-17 (т.1 а.с.176-183, 192-197).

Відповідно до наказу ГУ ДМС у Харківській області від 27.02.2017 року № 27 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирійської Арабської республіки ОСОБА_1 », прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 (т.1 а.с.198).

09.03.2017 року фахівцями ГУ ДМС у Харківській області проведено з позивачем співбесіду, що підтверджується протоколом співбесіди № 2016КН0019 (т.1 а.с.199-202).

Відповідно до висновку ГУ ДМС у Харківській області від 16.10.2017 року щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 встановлено, що не існує об`єктивних підстав побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи. При поверненні до країни громадянської належності життю, безпеці чи свободі заявника не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини (т.1 а.с.206-218).

28.12.2017 року рішенням ДМС України № 495-17 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Сирії ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VІ, відсутні (т.1 а.с.219).

27.01.2018 позивач отримав повідомлення від ГУ ДМС України у Харківській області від 18.01.2018 року № 4 про те, що відповідно до ст. 6 Закону № 3671-VІ йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 28.12.2017 № 495-17 (т.1 а.с.14, 220).

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом Закону № 3671-VІ.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VІ, біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VІ, додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VІ встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частиною 5 ст. 5 Закону № 3671-VІ передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Частинами 1 та 7 ст. 7 Закону № 3671-VІ визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у ст. 6 Закону № 3671-VІ.

Так, за змістом ч. 1 ст. 6 Закону № 3671-VІ не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин», а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Відповідно до позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Частиною 2 ст. 13 Закону № 3671-VІ передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на вище зазначене, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Колегією суддів установлено, що підставою прийняття відповідачем спірного рішення став той факт, що для позивача не існує об`єктивних підстав побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи. При поверненні до країни громадянської належності життю, безпеці чи свободі заявника не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 від 19.08.2016 року, що підтверджується протоколом співбесіди із заявником убачається, що останній вказує на неможливість повернення на свою батьківщину через громадянську війну. По закону своєї країни він є військовозобов`язаним, а тому може бути призваним до лав армії та буде змушений вбивати своїх співгромадян, що суперечить його внутрішньому переконанню та поглядам. У разі відмови стріляти, його можуть вбити як дезертира.

Щодо зазначених побоювань заявника, відповідач зазначив, що вони є необґрунтованими, оскільки в країні громадянського походження можливе отримання відстрочки від армії, як це і робив позивач неодноразово, особа, яка знаходиться за межами держави більше 5 років, звільняється від служби в армії, до того ж позивач не позбавлений можливості внутрішнього переміщення.

Надаючи оцінку обґрунтованості заявлених позовних вимог та правомірності рішення відповідача, колегія суддів виходить з того, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту.

Водночас, заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї, з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, відповідно до Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Колегія суддів звертає увагу, що побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

При цьому, побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, при вирішенні заяви про надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, третя особа використовувала інформацію по країні походження, зокрема інформацію ЗМІ та міжнародних організацій (УВКБ ООН, « ІНФОРМАЦІЯ_2 », «Г`юман Райтс Вотч», «Міжнародний комітет Червоного Хреста»). Зокрема, при вивченні документів та складенні висновку ГУ ДМС у Харківській області використовувало останню офіційну інформацію УВКБ ООН станом на 2017 рік по країні походження шукачів захисту з Сирійської Арабської республіки, яка оприлюднена на сайті УВКБ ООН - «Рекомендації з питань міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську арабську Республіку. Редакція IV» за листопад 2015 року та Актуальну інформацію про країну походження в допомогу при використанні рекомендацій УВКБ ООН по Сирії за лютий 2017 року, де зазначено, що конфлікт набув широкого масового поширення по всій території країни та відбувається із серйозними порушеннями прав людини та норм гуманітарного права з боку всіх сторін конфлікту.

Колегія суддів зазначає, що право на життя і заборона катувань також закріплені в ратифікованих Україною міжнародних договорах, таких як Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно положень ст. 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.

Відповідно до статей 2, 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Матеріалами справи установлено, що причинами звернення позивача із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, стали неможливість добровільного повернення до країни громадської належності через військовий конфлікт в Сирії та побоювання зазнати примусового призову до лав збройних сил або покарання за дезертирство.

Одночасно факт того, що позивач прибув в Україну не через загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження, а з інших причин (з метою навчання), не може впливати на результат розгляду його заяви, оскільки ситуація в країні суттєво змінилася після його виїзду з точки зору безпеки, що також повинно враховуватись при прийнятті рішення та наданні оцінки поясненням позивача, чому він просить про отримання захисту в Україні.

Відповідно до висновку ГУ ДМС у Харківській області, останнім при розгляді заяви позивача було використано інфографіку, підготовлену Лондонським центром міста Дамаск, Хомс і території, на яких розташовані міста Хама, Латакія, ОСОБА_2 , не охоплені збройним конфліктом, через відсутність на цих територіях терористичних організацій та опозиційних сил, що протистоять урядовим силам.

При цьому у Рекомендаціях УВКБ ООН з питання міжнародного захисту стосовно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IV, листопад 2015 року), зазначено, що після видання УВКБ ООН у жовтні 2014 року «Рекомендацій з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IІI)» ситуація в Сирії щодо безпеки, дотримання прав людини, переміщення і гуманітарних потреб продовжує погіршуватися, сторони конфлікту вчиняють військові злочини та грубі порушення прав людини, в тому числі деякі рівнозначні злочинам проти людяності, ігнорують особливий режим захисту, наданий лікарням, школам, медичному персоналу, працівникам гуманітарних організацій, тощо.

Також у Рекомендаціях УВКБ ООН від листопада 2015 року зазначено, що майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково взаємно накладаються один на одного. Країна сильно роздроблена, оскільки сторони конфлікту, в тому числі Збройні Сили Сирії, угруповання "Ісламська держава Іраку і Аль-Шама ", антиурядові збройні групи і курдські сили ("Загони народної самооборони", ЗНС), здійснюють контроль над різними регіонами країни, вчиняючи на них свій вплив. Оскільки міжнародні зусилля щодо припинення конфлікту в Сирії результатів досі не принесли, його активне продовження тягне за собою руйнівні наслідки для сирійського населення, в тому числі, зростання кількості жертв серед цивільного населення, масштабне переміщення людей всередині країни та за її межі, а також безпрецедентну за масштабами гуманітарну кризу. Кількість осіб, загиблих у результаті конфлікту оцінюється від 145 до більш ніж 250 тисяч осіб. Найбільша кількість документально зафіксованих жертв було зареєстровано в провінції Риф Дамаск; далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дера та Хама .

Колегією суддів установлено, що позивач до виїзду на навчання в Україну мешкав з родиною у провінції Дамаск.

Пунктом 36 Рекомендацій УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IV, листопад 2015 року) зазначено, що клопотання про міжнародний захист громадян Сирії та інших осіб, які залишають країну, необхідно розглядати на основі справедливих та ефективних процедур. УВКБ ООН уважає, що більшість громадян Сирії, що звертаються за міжнародним захистом, ймовірніше, відповідають критеріям поняття «біженець», наведеного в статті1А (2) Конвенції 1951 року, оскільки в них будуть достатньо обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією із ознак, указаних в Конвенції. Для багатьох цивільних осіб, залишивши Сирію, зв`язок з однією із ознак, указаних в Конвенції 1951 року, буде полягати в прямому або опосередкованому, реальному або приписаному зв`язку з однією із сторін конфлікту.

Пунктом 38 Рекомендацій УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IV, листопад 2015 року) визначено, що клопотання, подані особами, шукачами притулку, які покинули Сирію, розглядаються в індивідуальному порядку відповідно до встановлених процедур надання притулку статусу визначення біженця, то УВКБ ООН вважає, що особи, які мають одну з наведених нижче характеристики або декілька з них, залежно від конкретних обставин індивідуальної справи можуть потребувати міжнародного захисту в значенні конвенції 1951 року якщо, звичайно, ця особа не підпадає під застосування положення про виключення (див. п. 3 9).

Перераховані нижче характеристики не обов`язково носять вичерпний характер і можуть збігатися. В порядку, в якому вони представлені тут, що не мається на увазі ніякої ієрархії. Характеристики засновані на інформації, доступної на момент підготовки даного документа , і, отже, клопотання не слід автоматично розглядати як необґрунтоване лише тому, що воно не підпадає ні під одну з нижчеописаних характеристик. Зокрема до таких осіб віднесені: - противники сирійського уряду або особи, які вважаються такими, включаючи, без обмежень, членів опозиційних політичних партій; учасників протестів, активістів та інших осіб, що вважаються такими, що симпатизують опозиції; членів антиурядових збройних груп або осіб, що вважаються такими; осіб, які ухиляються від призову, і дезертирів з Збройних сил; посадових осіб уряду і партії «Баас», які відмовилися від своїх посад; членів сімей і інших осіб, пов`язаних з особами, які є або вважаються противниками уряду; цивільних осіб, які проживають у міських районах, селищах і селах, які вважаються противниками уряду.

Згідно із частиною 41 Рекомендацій УВКБ ООН від листопада 2015 року, у світлі розвитку подій і зміни обставин в Сирії, можливо, буде доцільно переглянути (якщо цього ще не було зроблено) рішення у справах сирійців та палестинців, що постійно мешкали у Сирії, чиї клопотання про надання притулку в минулому були відхилені, щоб ті, хто в силу обставин, що змінилися, має обґрунтовані причини звернутися про надання притулку як біженці "на місці" (sur place), могли розраховувати на ухвалення відповідного рішення, яке дозволить їм користуватися захистом і правами, що випливають з визнання їх біженцями.

Відповідно до частини 44 Рекомендацій УВКБ ООН від листопада 2015 року, враховуючи актуальність даного питання на тлі збільшення навантаження на сусідні з Сирією держави і відновлення припливу біженців, УВКБ ООН повторює свій заклик до держав, які не є сусідами Сирії, вивчити конкретні та ефективні способи вираження солідарності та розділення відповідальності за захист сирійських біженців.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при складанні висновку ГУ ДМС у Харківській області, так і при прийнятті спірного рішення ДМС України, не було досліджено та враховано, що згідно доповідей Генерального секретаря від 16 вересня 2016 року, 18 жовтня 2016 року, 15 листопада 2016 року, 14 грудня 2016 року про виконання резолюції 2139 (2014), 2165 (2014), 2191 (2014) та 2258 (2015) Ради Безпеки ООН, на всій території Сирійської Арабської Республіки триває конфлікт і відзначається високий рівень насилля.

Також, згідно Актуальної інформації про країну походження в допомогу при використанні рекомендацій УВКБ ООН по Сирії за лютий 2017 року, вбачається, що у відповідності з "Рекомендаціями з питання міжнародного захисту" УВКБ ООН (Редакція IV), виданими в листопаді 2015 року, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців вважає, що «більшість громадян Сирії, які звертаються за міжнародним захистом, найімовірніше, відповідають критеріям визначення "біженець", наведеного в статті 1А (2) Конвенції 1951 року, оскільки у них будуть цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за однією з ознак, зазначених у Конвенції». УВКБ ООН вважає, що тільки у виняткових випадках шукачі притулку з Сирії можуть не відповідати критеріям визначення біженця Конвенції 1951 року і в таких випадках слід розглядати можливість надання інших видів міжнародного захисту, в тому числі - в державах, пов`язаних зобов`язаннями щодо дотримання кваліфікаційної Директиви, - додаткового захисту.

У Доповіді Генерального секретаря про здійснення резолюцій Ради Безпеки ООН 2139 (2014) 2165 (2014), 2191(2014) 2258 (2015) та 2332 (2016) від 16 листопада 2017 року вказано, що в результаті бойових дій, які ведуться в цих районах і на всій території Сирії, як і раніше, завдається шкода цивільним особам та об`єктам цивільної інфраструктури, таким як школи і лікарні. Протягом усього звітного періоду бойові дії тривали в мухафазах Дамаск, Риф-Дамаск, Хама, Дераа, Ель- Кунейтра, Алеппо, Ідліб, Хомс, Латакія, Ракка і Дейр-ез-Зор.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що в Сирії станом на момент прийняття спірного рішення існував тривалий збройний конфлікт, який супроводжувався обстрілами і бомбардуванням населених пунктів та об`єктів соціальної інфраструктури, і що ситуація в цій країні є вкрай небезпечною і складною, є загальновідомим фактом. Збройні зіткнення між військами офіційної влади Сирії та опозиційно налаштованими воєнізованими збройними угрупуваннями охоплювали значну територію цієї країни і її населення, тож ситуація там була дуже напруженою і небезпечною для життя і безпеки людей, які там перебувають. Про події в Сирії інформували численні засоби масової інформації і ситуацію в цій країні обговорювали міжнародні організації, тож ці обставини доказування у цій справі не потребують.

З урахуванням вищевикладеної інформації, колегія суддів зазначає, що вказані обставини підтверджують, в тому числі, наявність небезпеки для життя в тому числі у населеному пункті, де проживав позивач до прибуття в Україну, який розташований в провінції Дамаск.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги відповідач зазначив, що побоювання, висловлені позивачем щодо можливого призову останнього на службу до Сирійського урядової армії, є безпідставними.

Так, третя особа у висновку зазначає, «що згідно сирійського законодавства, особа, яка знаходиться за межами держави більше 5 років, звільняється від примусової служби в армії».

Вказане твердження третьої особи не підтверджене жодними посиланнями, джерелами інформації та суперечить актуальній інформації по країні походження.

Так, з вказаного приводу в положеннях Рекомендацій щодо міжнародного захисту осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку, Редакція V, Управління Верховного комісара ООН у справах біженців, 03 листопада 2017 року зазначено наступне:

«Уклонение от призыва на военную службу в Сирии является уголовным преступлением. Независимые обозреватели отмечают, что уклонение от призыва на военную службу может расцениваться правительством как политический, антиправительственный акт, что может привести к дополнительному наказанию лица, попытавшегося уклониться от призыва, помимо соответствующих санкций за совершение уголовного преступления в виде уклонения от призыва, включая более суровое обращение при аресте, допросе и содержании под стражей, а также, в случае направления в войска, во время военной службы. Как сообщается, на практике к лицам, уклонившимся от призыва, не применяют уголовные санкции лишение свободы по Военному уголовному кодексу, а через несколько дней или недель после ареста отправляют их на линию фронта, зачастую лишь с минимальной подготовкой.

Ввиду большого числа случаев уклонения от призыва, дезертирства и человеческих жертв армия и службы безопасности, по сообщениям, активизировали свои усилия по призыву сирийских мужчин и мобилизации резервистов. Кроме того, по сообщениям, наращивались усилия для выявления и ареста лиц, уклоняющихся от призыва, в том числе на мобильных и стационарных контрольно- пропускных пунктах, во время облав, обысков жилых помещений и обысков в общественном транспорте. Как сообщается, в районах, отвоеванных правительственными силами у антиправительственных вооруженных группировок, мужчины, подходящие по возрасту для прохождения обязательной военной службы или для категории запаса, массово арестовывались с целью призыва на службу в армию. Во время содержания под стражей уклоняющиеся от призыва лица подвергаются опасности пыток и других форм жестокого обращения, причем эта практика в Сирии, по сообщениям, приобрела повсеместный характер.

Помимо того, что сам по себе акт уклонения от призыва воспринимается как политическое действие, другие характеристики уклоняющегося от призыва лица также могут способствовать восприятию этого человека как недостаточно лояльного по отношению к правительству и (или) как поддерживающего оппозицию (политическую или вооруженную), что создает для такого человека еще больший риск подвергнуться жестокому обращению, помимо наказания, предусмотренного в действующей нормативно-правовой базе за уклонение от призыва.

По сообщениям, правила и нормы в отношении военной службы применяются все более произвольно, особенно в том, что касается процедур отсрочки от призыва и освобождения от военной службы. По сообщениям, правительство все в больших масштабах призывает на обязательную военную службу ранее «защищенные категории населения», например, студентов университетов, государственных служащих и заключенных. Как сообщается, многим военнослужащим срок прохождения обязательной военной службы продлевался и превышал установленные законодательством 18 месяцев. По сообщениям, мужчины, увольняемые по окончании срока обязательной службы, часто автоматические зачисляются в резерв армии. По сообщениям, многие мужчины призывного возраста и мужчины, не достигшие предельного возраста пребывания в запасе, избегают передвижений, скрываются, переезжают в районы, удерживаемые антиправительственными вооруженными группировками (в том числе согласно локальным соглашениям о примирении), либо вообще сбежали из страны, опасаясь притеснений на контрольно-пропускных пунктах и принудительного призыва. Мужчин, возвращающихся из-за рубежа, по сообщениям, постоянно проверяют на предмет прохождения ими военной службы.

По сообщениям, дезертирство из вооруженных сил было наиболее распространено в первые годы конфликта, а затем стало редким явлением. Согласно Военному уголовному кодексу 1950 г. (с изменениями), дезертирство является наказуемым деянием, которое в зависимости от обстоятельств ведет к тюремному заключению или смертной казни. Несмотря на эти нормы законодательства, по сообщениям, лица, отказавшиеся выполнять приказ стрелять, дезертировавшие или подозреваемые в наличии планов дезертировать, обычно формально не обвинялись в этом преступлении. Как сообщается, вместо этого их немедленно казнили в момент дезертирства или при поимке либо подвергали произвольному аресту, содержанию под стражей без права переписки и общения, пыткам и внесудебной казни; либо приказывали вернуться в свою воинскую часть после расследования. В сообщениях указано, что правительственные силы выявляли членов семей дезертиров, например, во время кампаний по проведению арестов в районах, которые считаются сочувствующими оппозиции. По сообщениям, имущество дезертиров преднамеренно выбиралось в качестве объектов для мародерства, сожжения и уничтожения» (мовою оригіналу).

Як зазначено Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців в Актуальній інформації про країну виникнення в допомозі при використанні рекомендацій УВКБ ООН в Сирії: «Незаконний виїзд» з Сирії та пов`язані з ним питання для визначення потреб в міжнародньому захисті осіб, які шукають затримання з Сирії, 1 лютого 2017 року, (доступ за посиланням: http://www.refworld.org.ru/docid/595f8e9a4.html), «По имеющейся информации, правительство регулярно расценивает уклонение от призыва не только как преследуемое по закону правонарушение, но и как выражение политического инакомыслия и нежелания защищать родную страну от «террористической» угрозы. На практике лица, уклоняющиеся от воинской обязанности, подвергаются арестам и заключению на различные сроки до их передачи в воинскую часть. Во время заключения, по имеющейся информации, им грозят пытки и другие формы жестокого обращения. Правительство также арестовывает членов ОСОБА_3 целью оказать давление на мужчин призывного возраста и убедить их пойти служить в армию» (мовою оригіналу).

Також, третя особа, вказуючи на необґрунтованість побоювань позивача стати жертвою переслідувань або зазнати шкоди через небажання проходити військову службу в умовах громадянської війни, посилається на джерела інформації по країні походження, які містять протилежну точку зору.

Так, обґрунтовуючи неможливість розглядати побоювання позивача стати жертвою переслідувань через небажання проходити військову службу в умовах громадянської війни, посилається на інформаційну підбірку, підготовлену офісом УВКБ ООН у Києві.

Однак вказане інформаційне джерело (Інформаційна підбірка від 30.05.2014 року «Ухилення від військової служби і дезертирство, в контексті розгляду заяв шукачів захисту із Сирії» виготовлена УВКБ ООН - Київ) містить протилежну точку зору.

Дуже часто органи міграційної служби для аргументації відмови посилаються лише на 167 Керівництво УВКБ ООН і це посилання в цьому контексті (з урахування ситуації в не є повним - оскільки цитується лише п. 167, а при цьому наступні пункти цього ж розділу Зокрема, Керівництво далі пояснює, що не у всіх, але в певних випадках ухилення від служби та дезертирство можуть бути підставами для надання статусу. Зокрема у п. 169-170 Керівництво вказує наступне: « 169. Дезертир или лицо, уклоняющееся от призыва, могут, таким образом, рассматриваться как беженцы, если они способны доказать, что за совершенное воинское правонарушение они подверглись бы чрезмерному наказанию по причине их расы, религии, национальности, принадлежности к определенной социальной группе или за политические убеждения. Это также относится и к лицам, которые могут доказать, что у них имеются вполне обоснованные опасения преследований по указанным выше мотивам., независимо от наказания за дезертирство. 170. Однако в некоторых случаях необходимость нести военную службу может быть единственной причиной для подачи ходатайства о предоставлении статуса беженца, например, если лицо может доказать, что несение военной службы требует его участия в военных действиях, противоречащих его политическим, религиозным или моральным убеждениям или обоснованным соображениям совести.» I особливо важливий пункт наступний пункт, особливо в контексті конфлікту у Сирії, який вже визнано таким, що проводиться із порушенням норм гуманітарного права і масовими порушеннями прав людини: « 171. Не всякое убеждение, каким бы оно ни было искренним, служит достаточной причиной для подачи ходатайства о получении статуса беженца после дезертирства или уклонения от призыва. Факт разногласий лица со своим правительством не достаточен для обоснования политического характера какой-либо конкретной военной акции. Однако если тип военной акции, в которой лицо не желает участвовать, осуждается международным сообществом как противоречащий элементарным правилам человеческого поведения, наказание, предусмотренное за дезертирство или уклонение от призыва, может с учетом всех других требований определения быть расценено как преследование» (мовою оригіналу).

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання третьої особи на публікацію з сайту ukrnews.com від 25.07.2015 року - « ОСОБА_4 оголосив амністію для дезертирів» не спростовує побоювань позивача, оскільки у вказаній публікації відсутня інформація про скасування військового призову у Сирії, а лише йде мова про можливість амністії дезертирів у 2015 році.

У Рекомендаціях УВКБ ООН з міжнародного захисту № 10: Клопотання про надання статусу біженця в зв`язку з військовою службою в контексті ст. 1А (2) Конвенції 1951 року про статус біженців і (або) Протоколу до неї 1967 р, 3 грудня 2013, НСR/GIP/13/10 вказано: « 14. Преследования считаются имеющими место, если жизни или свободе лица угрожает опасность, если существует риск других серьезных нарушений прав человека или иного серьезного вреда. Например, несоразмерное или произвольное наказание за отказ от прохождения государственной военной службы или от участия в деяниях, противоречащих международному праву - как-то чрезмерные сроки тюремного заключения или телесные наказания - будет формой преследований. Другие права человека, упоминаемые в контексте таких ходатайств, включают недопустимость дискриминации и право на справедливое разбирательство, а также запрещение пыток или бесчеловечного обращения, принудительного труда и рабства/подневольного состояния» (мовою оригіналу).

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідач не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем у заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Сирії й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Колегія суддів вважає за необхідне також зазначити, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких умов, ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Колегія суддів зазначає, що аналіз ситуації, яка склалася в Сирії в результаті озброєного конфлікту, свідчить про реальну загрозу життю та свободі позивача у разі повернення його до цієї країни.

Вищевказана позиція суду узгоджується із висновками постанов Верховного Суду від 06.03.2019 року по справі № 815/1000/17 та від 21.03.2019 року по справі № 815/2092/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Стосовно доводів апелянта на можливість внутрішнього переміщення в Сирії, колегія суддів зазначає наступне.

УВКБ ООН були розроблені «Керівні принципи щодо міжнародного захисту: «Альтернатива Втечі/Переміщення Усередині Країни» в контексті статті 1А (2)Конвенції 1951 року та/або Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців» НСК/ОІР/03/04 від 23 липня 2003, де вказано: 6. Конвенція 1951 року не вимагає або навіть не припускає, що побоювання переслідування має обов`язково поширюватися на всю територію країни походження біженця. Концепція альтернативи втечі / переміщення всередині країни, таким чином, відноситься до певної частини країни, де не існує ризику обґрунтованого побоювання переслідування, і де, виходячи з приватних обставин справи, можна виправдано очікувати, що індивідуум здатний утвердитися і зажити нормальним життям. Отже, якщо втеча/переміщення всередині країни буде розглядатися в контексті процедури визначення статусу біженця, необхідно встановити певну частину країни, і прохачеві повинна бути надана відповідна можливість для відповіді.

На цій підставі, особа, яка приймає рішення несе тягар доказу того, що аналіз переміщення можливо застосувати до певної справи. Якщо висновки допускають застосовність принципу, то стороні, яка каже це, слід визначити пропонований район переміщення і надати свідоцтва, яке встановлює, що даний район є розумною альтернативою для зацікавленої особи.

Колегією суддів установлено, що матеріали особової справи позивача та складений третьою особою висновок не містять доказів дотримання під час розгляду заяви позивача вказаного вище порядку встановлення можливого та прийнятного регіону Сирії для можливого внутрішнього переміщення позивача.

В той же час згідно з Рекомендаціями УВКБ ООН від листопада 2015 року учасники конфлікту з обох сторін вчиняють військові злочини та грубі порушення прав людини, в тому числі деякі рівнозначні злочинам проти людяності, ігнорують особливий режим захисту, наданий лікарням, школам, медичному персоналу, працівникам гуманітарних організацій, тощо.

Відтак, незалежно від того, під чиїм контролем перебуває та чи інша територія Сирійської Арабської Республіки, військові злочини та грубі порушення прав людини, в тому числі деякі рівнозначні злочинам проти людяності, поширені по всій території країни незалежно від контролю над регіонами тієї або іншої сторони конфлікту.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що існують загальновідомі офіційні документи та повідомлення ЗМІ, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт, та що відповідач не надав належної оцінки тому, що на час звернення позивача за отриманням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ситуація в країні походження позивача залишалася загостреною, а відтак не з`ясував характер об`єктивного побоювання позивача, зокрема, наскільки конфлікт в країні походження позивача загрожуватиме його життю, здоров`ю та свободі у разі повернення на Батьківщину.

Ситуація в Сирійській Арабській Республіці за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для позивача, якщо він туди повернеться, оскільки сторони конфлікту використовують методи й тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення, конфлікт є всеохоплюючим, кількість вбитих та поранених осіб є дуже значною.

Так, ЄСПЛ у справі «Sufi and Elmi v.The United Kingdom» (заяви 8319/07 і 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (пункти 217-241). Суд також вказав, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які були переміщені в результаті боротьби.

Отже, суд вважає, що відповідачем було формально проведено перевірку усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження.

З огляду на наведене, колегія суддів прийшла до про те, що прийняте відповідачем рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.12.2017 року № 495-17, підлягає скасуванню як таке, що є необґрунтованим та прийняте всупереч положенням законодавства, які регламентують порядок і підстави прийняття таких рішень, задовольнивши позов у відповідній частині.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваного рішення діяв без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права.

Таким чином, за результатами з`ясування обставини у справі та їх правової оцінки, колегія суддів дійшла до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог.

Так, відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року № 3 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов`язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, а саме дослідження ситуації в країні походження позивача проводились відповідачем поверхнево та не об`єктивно та належним чином не вивчалась.

Згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги та заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливають.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді А.О. Бегунц С.С. Рєзнікова
Постанова у повному обсязі складена і підписана 24 червня 2021 року.