Справа № 400/4754/20
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2021-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

О К Р Е М А Д У М К А
25 червня 2021 р. м.ОдесаСправа № 400/4754/20
Судді-доповідача П`ятого апеляційного адміністративного суду на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2021 у справі №420/4754/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просив:
- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області щодо нарахування та випати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020р. по 27.08.2020р. включно (за винятком днів відпустки) із застосуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»;
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області провести перерахунок суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18.04.2020р. по 27.08.2020р. включно (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та виплатии недоотриману частину.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що у період з 18.04.2020р. по 27.08.2020р. Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Миколаївській області протиправно нараховувалась та виплачувалась йому суддівська винагорода із застосуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.12.2020р. по справі № 400/4754/20 позов ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно (за винятком днів відпустки) із застосуванням статті 29 Закону України «Про державний бюджет України за 2020 рік».

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області провести перерахунок суддівської винагороди ОСОБА_1 за період 18.04.2020 по 27.08.2020 включно (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману частину.

Задовольняючи адміністративний позов ОСОБА_1 судом першої інстанції вказано, що нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із обмеженням, суб`єкт владних повноважень діяв з порушенням вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності судді.

Не погоджуючись з рішенням окружного адміністративного суду Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Миколаївській області подано апеляційну скаргу у якій зазначено, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним з`ясуванням усіх обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому відповідач просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Миколаївській області зазначено про помилковість висновку окружного адміністративного суду стосовно того, що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач мав керівтися виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів». При цьому, застосування статті 29 закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прямо суперечить статті 130 Конституції України. Згідно з частинами 2, 3 статті 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Держава прагне до збалансованості бюджету України. Положення ч.3 ст.95 Конституції України відповідно до якої держава прагне до збалансованості бюджету України, у системному зв`язку з приписами ч.2 ст.95 Конституції України, потрібно розуміти як намагання держави при визначенні законом про Державний бюджет України доходів і видатків та прийнятті законоів, інших нормативно-правових актів, які можуть вплинути на доходну і видакову частини бюджету, дотримуватися рівномірного співвідношення між ними та її обов`язок на засадах справедливого, неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами, територіальними громадами враховувати загальносуспільні потреби, необхідність забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя. Однією із ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державною, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Вказані заходжи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч.1 ст.17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Як стверджує відповідач, з огляду на прийняття Верховною Радою України Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020р. №553-ІХ (набрав чинності 18.04.2020р.), нарахована заробітна плата, грошове забезпечення працівників, суддівська винагорода суддів обмежено максимальним розміром 47230грн. Отже, з 18.04.2020р. у ТУ ДСА України в Миколаївській області були відсутні законодавчо передбачені підстави для нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, установлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону №553-ІХ). Водночас, окружний адміністративний суд дійшов помилкового висновку, що будь-які обмеження судової винагороди не можуть бути застосовані до позивача іншими нормативно-правовими актами, окрім Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Крім того, рішення Коснтитуційного Суду України від 28.08.2020р. №10-р/2020 не має впливу на спірні правовідносини у період з 18.04.2020р. до 28.08.2020р., оскільки останні виникли до прийняття вказаного рішення, яке не містить положень щодо поширення його дії на правовідносини, що виникли до прийняття такого рішення. Отже, прийняття Коснтитуційним Судом України рішення від 28.08.2020р. №10-р/2020 не є підставою для нарахування та виплати ОСОБА_1 не донарахованої суддівської винагороди відповідно до ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у період з 18.04.2020р. до 28.08.2020р., так як вкащане рішення не поширюється на правовідносини, що виникли до дня ухвалення Коснтитуційним Судом України означеного рішення.

Скориставшись наданим приписами чинного процесуального законодавства правом позивачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено, що рішенням Коснтитуційного Суду України від 28.08.2020р. №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення ч.ч.1, 3 ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019р. №294-ІХ (зі змінами), абз.9 п.2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020р. №553-ІХ. Також, на думку позивача, скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить ст..6, ч.2 ст.19, ст.130 Конституції України. Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу, оскільки обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів.

Постановою Пятого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2021р. апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Миколаївській області залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24.12.2020 року у справі № 400/4754/20 без змін.

Залишаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін суд апеляційної інстанції вказав на те, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

Натомість, із вкащаним висновком суду погодитись неможливо з огляду на таке.

Зокрема, як зазначено в позовній заяві, ОСОБА_1 працює на посаді судді Ленінського районного суду м. Миколаєва, на яку був призначений указом Президента України від 24.04.2012 р. № 286/2012 строком на п`ять років, а у подальшому указом Президента України від 17.09.2019 р. № 698/2019 безстроково.

Відповідно до ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII (в редакції до 18.04.2020р.), відповідно до пункту 1 частини 3 статті 135 якого базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

До 18.04.2020р. судді Ленінського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 нараховано суддівську винагороду з урахуванням посадового окладу - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, із застосуванням регіонального коефіцієнта та доплати за вислугу років 30%.

12.03.2020р. набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12.03.2020р. на всій території України встановлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18.04.2020р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020р. №553-IX, згідно з пунктом 10 розділу І якого, Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 р. №294-IX доповнено, зокрема, статтею 29 наступного змісту: «установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина 1 статті 29).

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина 2 статті 29).

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті (частина 3 статті 29)».

У зв`язку з набранням чинності вищенаведеного нормативно-правового акта, у період з 18.04.2020р. по 27.08.2020р. включно суддівську винагороду судді Ленінського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 нараховано та виплачено з урахуванням положень статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», а саме: у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020р.

У подальшому, рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020р. №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.

У позовній заяві зазначено, що після винесення Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020р. №10-р/2020 нарахування та виплата суддівської винагороди судді Ленінського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 відновлено у повному обсязі.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Статею 91 Закону України «Про Конституційний Суду України» передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, до спірних правовідносин не можуть застосовуватися правові наслідки прийняття Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020р. №10-р/2020, оскільки згідно ч. 2 ст. 152 Конституції України та ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Між тим, як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 28.08.2020р. №10-р/2020 положення Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14 листопада 2019 року № 294-IX зі змінами, Закону України «Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року №553-IX, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, положення частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ, які рішенням Конституційного Суду України №10-р/2020 визнано неконституційними 28.08.2020р., на момент виникнення спірних правовідносин (у період з 18.04.2020р. по 27.08.2020р.) не були визнанні такими, що не відповідають Конституції України, а тому підлягають застосуванню до спірних правовідносинах.

Аналогічний за змістом висновок щодо застосування відповідних норм Конституції України викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі №240/4937/18.

Крім того, у постанові від 19.02.2020 року у справі №240/6263/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що подальше скасування у судовому порядку певного нормативного акту не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки оскаржувані дії суб`єкта владних повноважень відповідали вимогам чинного на час їх вчинення законодавства.

Невиплата судді Ленінського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 у період з 18.04.2020р. по 27.08.2020р. суддівської винагороди у повному розмірі не пов`язана з протиправними діями Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, а викликана прийняттям Верховною Радою України Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ, положення якого рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020р. №10-р/2020 визнано неконституційними.

Реалізовуючи функції розпорядника грошових коштів, передбачених Законом про бюджет на фінансування судів, відповідач не уповноважений надавати оцінку будь-якому нормативно-правовому акту на предмет його конституційності, а отже позбавлений можливості на свій розсуд обирати для застосування той чи інший закон, яким визначається розмір суддівської винагороди, яка, у свою чергу, фінансується за рахунок державного бюджету.

Відтак, беручи до уваги наведене, а також те, що на момент нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди положення Закону України Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 року № 553-ІХ були чинними, на мою думку, у межах спірних правовідносин, дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області узгоджувалися з положеннями частини 2 статті 19 Конституції України та були правомірними.

Наведений вище законодавчий підхід є сталим та неодноразово застосовувався судами під час розгляду позовів соціальних категорій, як то: «діти війни», «чорнобильці», «учасники війни, які отримують матеріальну допомогу до 5 травня», та інші.

Вказана правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у рішеннях від 11.12.2012р. по справі № 21-356а12; від 23.01.2019р. по справі № 820/2462/17; від 25.07.2019р. по справі №804/3790/17; від 23.12.2019р. по справі № 814/1274/17; від 19.02.2020 р. по справі №240/6263/18; від 18.03.2020 р. по справі №240/4937/18.

Слід також зазначити, що такий усталений судовий підхід щодо судового захисту, внаслідок прийняття неконституційного закону був предметом перевірки Європейським судом з прав людини.

Зокрема, розглядаючи справи «Філозофенко проти України» (Заява № 72954/11) віж 09.01.2020 року, «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine) від 26.06.2014 року, заяви № 68385/10, №71378/1 Європейським судом з прав людини не установлено порушень статті 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Одною із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. (пункт 1 частини 1 статі 129 Конституції України).

Законом можуть бути визначені також інші засади судочинства.

За висновками КРЄС забезпечення єдності судової практики є невід`ємною частиною верховенства права та довіри громадськості до правосуддя.

Тобто, у однакових правових ситуаціях суди повинні діяти однаково.

Отже, обраний судами підхід щодо способу захисту окремої соціальної групи (судді України), незважаючи на конституційний статус та враховуючи рішення Європейського суду з прав людини «Пеллегрен проти Франції" від 08.12.1999 року (заява № 28541/95), не наділяє суд правом задовольняти позови у аналогічній категорії справ лише суддям України.

Окрім цього, частиною 1 статті 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016р. установлено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Позивач стверджує, що порушення його прав стосовно не отримання суддівської винагороди у повному обсязі виникло у зв`язку з прийняттям нормативного акту, який у подальшому визнано неконституційним.

За своєю правовою природою недоотриманні суми суддівської винагороди є матеріальною шкодою для позивача у вигляді недоотриманих доходів, які відшкодовуються державою.

Частиною 3 статті 152 Конституції України передбачено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Тому, якщо, на думку ОСОБА_1 , наявні порушення прав, свобод та охоронюваних законом інтересів, останній не позбавлений можливості захистити своє право на отримання недоплаченої частини суми суддівської винагороди у порядку, визначеному частиною третьою статті 152 Конституції України, шляхом звернення до Держави з позовом про відшкодування шкоди.

Наведений правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 11.12.2012р. по справі № 21-356а12.

Крім того, судом першої інстанції здійснено розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до приписів ст. 12 КАС України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Разом з тим, положеннями п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України визначено, що справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

З аналізу наведеної норми законодавства убачається, що при вирішенні питання за правилами якого позовного провадження судом розглядатиметься спір щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, необхідно встановлювати чи належить позивач до осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище відповідно до Закону України "Про запобігання корупції". В іншому випадку такий спір може бути розглянуто судом в порядку спрощеного позовного провадження.

Як зазначено вище, спірним, у межах розгляду даної справи є, зокрема, питання щодо правомірності виплати судді Ленінського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 у період з 18.04.2020р. по 27.08.2020р. включно суддівської винагороди з урахуванням положень статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», а саме: у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020р.

Згідно із приписами Закону України "Про запобігання корупції" до службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище віднесено, зокрема, суддів.

Отже, з аналізу наведеної норми законодавства та установлених обставин справи слідує, що посада позивача належить до службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Вказане в сукупності свідчить про те, що спір щодо проходження особою-позивачем публічної служби, який обіймає посаду судді, не може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження.

Разом з тим, окружним адміністративним судом здійснено розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Суддя-доповідач: О.О. Димерлій