Справа № 344/5605/21
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2021-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 344/5605/21 пров. № А/857/8328/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.

з участю секретаря судового засідання Хітрень О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу громадянина Республіки Туркменістан ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 квітня 2021 року у справі №344/5605/21 (суддя Мелещенко Л.В., час ухвалення рішення 19 год. 21 хв., м. Івано-Франківськ) за позовом Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області до громадянина Республіки Туркменістан ОСОБА_1 про примусове видворення іноземця за межі території України та затримання з метою забезпечення видворення за межі України,-

ВСТАНОВИВ:

Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області (далі - УДМС в Івано-Франківській області) звернулося до суду із позовом до громадянина Республіки Туркменістан ОСОБА_1 , в якому просило винести рішення про: а) затримання громадянина Республіки Туркменістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на шість місяців;

б) примусове видворення з України громадянина Республіки Туркменістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням від 13 квітня 2021 року Івано-Франківський окружний адміністративний суд позов задовольнив в повному обсязі.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, громадянин Республіки Туркменістан ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що відповідно до норм Закону України ,,Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства повинні передувати дві обставини: прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення та ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав уважати, що іноземець або особа без громадянства ухилитимуться від виконання такого рішення.

Отже, підстави, які дають позивачу право на пред`явлення зазначених позовних вимог виникають після невиконання іноземцем у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення з України.

Зазначає, що в нього були поважні причини залишитися на території України, так як він закінчив навчальний заклад в Україні, проте у зв`язку із заборгованістю за навчання не міг отримати документ про закінчення вищого навчального закладу.

Вказує також на порушення процедури притягнення відповідача до адміністративної відповідальності на підставі ч.1 ст.203 КУпАП, оскільки постанова про накладення адміністративного стягнення не була доведена до особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у встановленому порядку мовою, якою він володіє і здатен розуміти зміст офіційного документа.

Крім того зазначає, що рішення про примусове повернення з України громадянина Республіки Туркменістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до країни походження або третьої країни від 22.10.2019 ґрунтувалося на постанові про встановлення даного факту про притягнення ОСОБА_3 за ч.1 ст. 203 КУпАП від 19.10.2019, яка не набрала законної сили, а тому даний факт юридично не встановлений.

Звертає увагу на те, що ухиленням від виконання незаконного рішення про повернення з об`єктивної сторони є такі діяння особи, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконання нею без поважних причин зазначених обов`язків. В даному випадку у відповідача існували на це поважні причини.

З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Учасники справи викликалися в судове засідання, проте, у зв`язку з їх неявкою фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином Республіки Туркменістан.

11 квітня 2021 року в ході реалізації заходів, спрямованих на виявлення іноземних громадян, які ухиляються від виїзду з України після закінчення дозволеного строку перебування на території України, а також іноземців, які ухиляються від виконання рішення про примусове повернення з України працівниками Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області був виявлений громадянин Республіки Туркменістан ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановлення особи громадянина Республіки Туркменістан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , здійснено з використанням Єдиної інформаційної аналітичної системи управління міграційними процесами.

З метою з`ясування правового статусу та підстав подальшого перебування на території України громадянина Республіки Туркменістан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Управлінням Державної міграційної служби в Івано-Франківській області проведено відповідну перевірку та його опитування. У ході перевірки було встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прибув в Україну у 2013 році з метою навчання в Івано-Франківському національному технічному університеті нафти і газу та був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_1 терміном дії до 01 лютого 2019 року. 31 грудня 2018 року ОСОБА_4 був відрахований із зазначеного навчального закладу у зв`язку із завершенням навчання.

Після закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 відповідач територію України не залишив.

Паспортний документ, що дає право на перетин державного кордону, у ОСОБА_3 відсутній.

22 жовтня 2019 року Івано-Франківським МВ УДМС в Івано-Франківській області було прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Республіки Туркменістан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до країни походження або третьої країни, яким його зобов`язано покинути територію України в термін до 12 листопада 2019 року.

ОСОБА_4 у встановлений термін територію України не залишив та ухилився від виконання зазначеного рішення.

11 квітня 2021 року ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Зазначені обставини послужили підставою для звернення до суду з позовом про примусове видворення відповідача та затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на 6 місяців.

Задовольняючи повністю адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що відповідач незаконно перебуває в Україні, не виконав рішення про примусове повернення, не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, та є всі обґрунтовані підстави вважати, що він ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, що підтверджується його ухиленням від добровільного виїзду, відсутністю родичів на території України, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження, постійного місця проживання, належного фінансового забезпечення, роботи, навчання, законних джерел доходу, а також документів на повернення.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України ,,Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства від 22 вересня 2011 року №3773-VI (надалі Закон №3773-VI).

Так, статтею 4 Закону №3773-VI визначено підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України. Частиною 12 статті 4 Закону (в редакції, чинній до 29.04.2018) було чітко встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою навчання та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період навчання. Аналогічне положення міститься в ч. 13 ст. 4 Закону в редакції, чинній на даний час.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач навчався в Івано-Франківському національному технічному університеті нафти і газу та був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_1 терміном дії до 01 лютого 2019 року.

Пунктом 14 статті 1 Закону№3773-VI визначено, що нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

31 грудня 2018 року ОСОБА_4 був відрахований із зазначеного навчального закладу у зв`язку із завершенням навчання.

Як встановлено судами з матеріалів справи, відповідач після закінчення терміну дії посвідки і надалі залишався на території України без законних на це підстав.

Статтею 26 Закону №3773-VI передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки.

На виконання вказаних вище вимог закону, 22.10.2019 Івано-Франківським МВ УДМС в Івано-Франківській області прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Республіки Туркменістан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до країни походження або третьої країни, яким його зобов`язано покинути територію України в термін до 12 листопада 2019 року.

Статтею 30 Закону №3773-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, може лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Постанова Пленуму Вищого адміністративного суду від 25.06.2009 № 1 ,,Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця і особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні роз`яснює, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 288 КАС України, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Між тим, частина перша статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України визначає що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Судами встановлено, що документи, які б підтверджували законне перебування відповідала на території України, відсутні.

Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

При вирішенні питання про примусове видворення суд першої інстанції підставно врахував, що особа в будь-якому разі не підлягає видворенню, якщо підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України ,,Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, відповідно до якої іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуація міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Доказів існування таких обставин матеріали справи не містять.

Проте, ретельно дослідивши інші докази у справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що громадянин Республіки Туркменістан ОСОБА_1 порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства і не виконав в установлений строк без поважних причин Рішення про примусове повернення, у відповідача відсутні документи на право перебування на території України, а також відповідач не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту; підстави вважати, що відповідач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України ,,Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства відсутні, а тому наявні підстави для примусового видворення відповідача за межі території України та затримання з метою забезпечення видворення.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними покликання апелянта на необхідність знаходження на території України з метою оплати боргу за навчання та отримання диплому, оскільки вказані обставини не надають право іноземцю порушувати законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства держави, на території якої він перебуває. Крім того, причини, що слугували підставами для відповідача залишитися на території України, на переконання колегії суддів, могли бути усунені протягом строку, що надавався відповідачу рішенням від 22.10.2019 №51.

Щодо порушення процедури притягнення відповідача до адміністративної відповідальності на підставі ч.1 ст.203 КУпАП, на що останній покликається, то вказані обставини не підлягають перевірці та оцінці в межах даної справи. Відповідач не оскаржував постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, а тому така правомірно була врахована позивачем для підтвердження наведених обставин та прийняття рішення про примусове повернення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вжив усіх заходів для встановлення фактичних обставин справи та дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, не свідчать про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 243, 288, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Туркменістан ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 квітня 2021 року у справі №344/5605/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов
Повне судове рішення складено 25.06.2021.