Справа № 380/2707/21
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/2707/21
У Х В А Л А
з питань залишення позовної заяви без розгляду

24 червня 2021 року

м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Грень Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження заяву відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, -

встановив:
до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо виплати ОСОБА_1 одноразової 'грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Ухвалою судді від 24.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

02.04.2021 року відповідачем до суду подано заяву про залишення позовної заяви без розгляду. Заява обґрунтована тим, що частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. З моменту отримання наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 21.06.2019 №141 позивач повинен був усвідомлювати, що у такому наказі не передбачено виплату йому одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Тобто, про ймовірне порушення своїх прав позивачеві було відомо ще у червні 2020 року, проте до суду з позовом звернувся 01.03.2021, що свідчить про пропущення місячного строку звернення до суду.

Розглянувши заяву відповідача про залишення позовної заяви без розгляду в частині позовних вимог, суд зважає на таке.

Особливості строку звернення до адміністративного суду врегульовані статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), частинами 1, 2 та 3 якої передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Водночас, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 5 статті 122 КАС України).

З аналізу наведених норм слідує, що за загальним правилом, строк звернення до адміністративного суду становить шість місяців, який, як правило, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Однак, передбачено й скорочені строки для звернення до адміністративного суду.

Так, заява про залишення позовної заяви без розгляду обґрунтована необхідністю застосування до спірних правовідносин місячного строку звернення до адміністративного суду.

На переконання суду, такі міркування є помилковими з огляду на таке.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» суд конституційної юрисдикції зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другої статті 233 Кодексу законів про працю України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь- яким строком.

Так, Конституційний Суд України виснував, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 Кодексу законів про працю України, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, зважаючи на рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013, слід дійти висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення усіх виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Перебування особи на публічній службі, у тому числі військовій службі, є однією із форм реалізації закріпленого в статті 43 Конституції України права на працю.

А тому даний спір про нарахування одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби охоплюється застосованим у частині 2 статті 233 Кодексу законів про працю України визначенням «законодавство про оплату праці».

Посилання відповідача на судову практику Верховного Суду (зокрема, постанови від 04 грудня 2019 року у справі №815/2681/17, від 22 січня 2020 року у справі 620/1982/19) оцінюються судом критично, адже такі судові рішення стосуються інших спірних правовідносин (у них мова йде про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні).

Таким чином, заява відповідача про залишення позову без розгляду є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, адже з огляду на викладене вище такі вимоги не обмежуються будь-яким процесуальним строком.

Керуючись статтями 122, 248 КАС України, суд

ухвалив:
у задоволенні заяви відповідача про залишення позову без розгляду відмовити.

Ухвала суду першої інстанції оскарженню не підлягає та набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 КАС України.

Суддя Грень Н.М.