Справа № 420/4939/20
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2021-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4939/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 року м. Одеса

Зала судових засідань №21

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

За участю секретаря Макаренко А.І.

За участю сторін:

Від позивача: Білак Н.І.,

Від відповідача: Чітак Б.В., Алієв А.Т.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Міністерства юстиції України (; адреса: вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001), Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (, адреса: Люстдорфська дорога 9, м. Одеса, 65017) про визнання протиправними дій та зобов`язання погодити надання щорічної відпустки, -

ВСТАНОВИВ:

10 червня 2020 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, у якому позивачка просить суд визнати дії Міністерства юстиції України щодо відмови у погодженні надання щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань ОСОБА_1 протиправними та зобов`язати Міністерство юстиції України погодити надання ОСОБА_1 щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань на підставі заяв від 04.05.2020 року.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа №420/4939/20 10.06.2020 року о 16:54:55 год. розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.06.2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 25.06.2020 року, яке було перенесено на 10.08.2020 року.

03.07.2020 року за вх.№25579/20 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

За клопотанням позивача підготовче засідання, призначене на 10.08.2020 року, відкладено на 31.08.2020 року.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31.08.2020 року продовжено строк підготовчого провадження у справі на тридцять днів, призначено підготовче засідання на 10.09.2020 року.

10.09.2020 року від представника позивача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання у зв`язку із зайнятістю представника в іншому судовому засіданні.

З урахуванням викладеного судом було прийнято рішення відкласти підготовче засідання на 28.09.2020 року.

18.09.2020 року від представника позивача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання у зв`язку зі вступом у розгляд справи нового представника позивача та надання можливості представнику ознайомитись з матеріалами справи.

З урахуванням викладеного судом було прийнято рішення відкласти підготовче засідання на 07.10.2020 року, в подальшому відкладено на 26.10.2020 року.

07.10.2020 року представником позивача надано заперечення на відзив.

У зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному підготовче засідання призначено на 03.11.2020 року.

У підготовче засідання 03.11.2020 року учасники справи не з`явились. Наказом Голови Одеського окружного адміністративного суду №22-ОС/Д/С від 20.10.2020 року встановлено в Одеському окружному адміністративному суді з 21.10.2020 року на період запровадження в Україні карантинних заходів особливості роботи, зокрема, припинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях з участю учасників судового процесу.

Від представника відповідача 02.11.2020 року (вх. № ЕП/19511/20) надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза приміщенням суду.

Ухвалою суду від 03.11.2020 р. призначено на 18.11.2020 року о 12 год. 15 хв. в режимі програмного забезпечення EASYCON.

07.10.2020 року за вх.№41590/20 від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якого позивачка просить:

визнати дії Міністерства юстиції (Відповідач - 1) (01001 м. Київ, вул. Городецького, 13, ) щодо відмови у погодженні надання щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань Позивачу на підставі заяви від 04.05.2020 р.;

визнати бездіяльність Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (Відповідач 2) (м. Одеса, Люстдорфська дорога, 9, ) щодо не направлення документів про надання відпустки до Міністерства юстиції на погодження, не оформлення наказу про надання відпустки перед звільненням, невиплату матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань протиправною;

зобов`язати Відповідачів виплатити Позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення і вирішення соціально-побутових питань у встановленому законом розмірі;

Також, позивачка просить залучити у якості співвідповідача Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (, адреса: Люстдорфська дорога 9, м. Одеса, 65017).

Ухвалою суду від 03.02.2021 року прийнято до розгляду заяву в межах справи №420/4939/20 ОСОБА_1 про уточнення позовної заяви (вх.№41590/20 від 07.10.2020 року).

Залучено до участі у справі № 420/4939/20 у якості другого відповідача Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (, адреса: Люстдорфська дорога 9, м. Одеса, 65017).

Розпочато розгляд адміністративної справи №420/4939/20 спочатку, призначено підготовче засідання на 23.02.2021 року.

За клопотанням представника позивача у підготовчому засіданні 23.02.2021 року оголошено перерву до 16.03.2021 року.

Ухвалою суду від 16.03.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 25.03.2021 року, яке було перенесено у зв`язку із перебуванням головуючого судді Аракелян М.М. на лікарняному на 12.04.2021 року.

За клопотанням позивачки судове засідання відкладено на 26.04.2021 року, а потім на 20.05.2021 року.

У зв`язку із перебуванням головуючого судді Аракелян М.М. у відпустці судове засідання перенесено на 15.06.2021 року.

У судовому засіданні 15.06.2021 року оголошено перерву до 24.06.2021 року.

У судове засідання 24.06.2021 року учасники справи прибули.

В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує, що з метою реалізації права на отримання відпустки, а також матеріальної допомоги на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань, вона звернулась із заявою до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції. Після узгодження вказаних заяв вони були направлені до Міністерства юстиції України для погодження. Втім, погодження позивачкою отримано не було, а повідомлено, що наказом від 26.05.2021 року її звільнено з 17.06.2020 року. Позивачка не погоджується із діями Міністерства юстиції України в частині непогодження їй відпустки та ненадання відповідей щодо надання матеріальної допомоги, на обґрунтування чого вказує наступне:

по-перше, законодавством не передбачено можливості відмовити у погодженні надання відпустки при звільненні у разі скорочення посади чи перебуванні у творчій відпустці. Згідно чинного законодавства повноваження щодо погодження відпустки належать Державному секретарю Міністерства юстиції, однак рішень за заявами позивачки відповідачем прийнято не було;

по-друге, за змістом ч.1 ст.3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі звільнення йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням у останній день відпустки, натомість позивачці було протиправно відмовлено;

по-третє, виплата матеріальної допомоги є одноразовою на календарний рік і надається за заявою працівника. Підстави для відмови у наданні матеріальної допомоги чинним законодавством не передбачені.

03.07.2020 року за вх.№25579/20 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування правової позиції представник Міністерства вказує, що:

по-перше, перед звільненням позиваці була надана творча відпустка тривалістю 3 місяці з 17.03.2020 року;

по-друге, чинним законодавством не передбачена форма документа, яким Державний секретар Міністерства юстиції України не погоджує надання відпустки. Однак, надання відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення позивачці не погоджено;

по-третє, надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань ставиться у залежність від наявності бюджетних коштів на такі витрати. У зв`язку із їх відсутністю у погодженні надання такої допомоги відмовлено.

У судовому засіданні 24.06.2021 року сторони підтримали позиції, викладені у письмових заявах по суті.

Дослідивши матеріали справи, обставини, на яких ґрунтується уточнений адміністративний позов та докази, якими він обґрунтовується, а також відзив відповідача з доданими доказами, суд встановив наступне.

З серпня 2018 року позивачка ОСОБА_1 перебувала на посаді заступника начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту (Т.1 а.с.10).

04.05.2020 ОСОБА_1 написала на ім`я Державного секретаря Міністерства юстиції заяву про погодження надання щорічної відпустки загальним терміном 41 календарний день з 18 червня 2020 року (Т.1 а.с.15)

Позивач також написала заяви про надання матеріальної допомоги на оздоровлення, у зв`язку із щорічною відпусткою та заяву про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, отримання якої обґрунтовано необхідністю вирішення житлових питань, пов`язаних із перебуванням на квартирному обліку та відсутністю власного житла (Т.1 а.с.13-14).

Вищезазначені заяви були письмово погоджені начальником Управління, що підтверджується написом на заявах «Не заперечую».

За офіційно отриманою інформацією від Управління на адвокатський запит фактично документи щодо погодження відпустки та надання матеріальної допомоги були направлені до Міністерства юстиції 07.05.2020, в підтвердження чого надано Реєстр № 47 на кореспонденцію, що надсилається засобами спецзв`язку (Т.1 а.с.23-24).

У зв`язку із довготривалою відсутністю інформацію про погодження позивачці відпустки та надання матеріальної допомоги на оздоровлення і вирішення соціально-побутових питань до Відповідача було спрямовано адвокатський запит в інтересах ОСОБА_1 щодо надання інформації про погодження надання щорічної відпустки та надання державному службовцю матеріальної допомоги (Т.1 а.с.25-31).

У відповідь на адвокатський запит надійшов лист МЮУ (за підписом Державного секретаря Міністерства юстиції) вих. №24893/1579-33-20/14.7 від 05.06.2020 в якому було повідомлено, що «з метою завершення процедури внесення змін до штату міжрегіонального управління наказом Міністерства юстиції України від 26 травня 2020 року № 1842/к «Про звільнення» ОСОБА_1 17 червня 2020 року звільнено з посади заступника начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби після надання творчої відпустки (Т.1 а.с.32-33).

22.06.2020 року позивачка в доповнення заяви від 04.05.2020 року направила нову заяву про погодження їй відпустки та виплати матеріальної допомоги (Т.1 а.с.252-253).

У відповідь на цю заяву надано лист від 26.06.2020 року №28406/7470-32-20/14.7, однак порушені позивачкою питання по суті розглянуті не були.

Не погоджуючись із правомірністю таких дій, позивачка звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України «Про державну службу».

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відповідно до частин другої, третьої статті 5 Закону № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (частина друга статті 1 Закону № 889-VIII).

Відповідно до п.5 ч.1 ст.7 ЗУ «Про державну службу» державний службовець має право на відпустки, соціальне та пенсійне забезпечення відповідно до закону.

Згідно статті 2 КЗпП України працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби або реабілітації, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

Статтею 74 КЗпП України встановлено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати (ст.57 ЗУ «Про державну службу»).

Згідно статті 10 ЗУ «Про відпустки» щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЗУ «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Якщо працівник, в тому числі і державний службовець, звільняється, зокрема, у зв`язку з реорганізацією та скороченням штату, роботодавець, за бажанням такого працівника, зобов`язаний надати йому невикористану відпустку без будь-яких обмежень чи умов.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.03.2020 (справа №480/1114/19).

Як встановлено матеріалами справи, 04.05.2020 ОСОБА_1 написала на ім`я Державного секретаря Міністерства юстиції заяву про погодження надання щорічної відпустки загальним терміном 41 календарний день з 18 червня 2020 року (Т.1 а.с.15)

Також написала заяви про надання матеріальної допомоги на оздоровлення, у зв`язку із щорічною відпусткою та заяву про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, отримання якої обґрунтовано необхідністю вирішення житлових питань, пов`язаних із перебуванням на квартирному обліку та відсутністю власного житла (Т.1 а.с.13-14).

Вищезазначені заяви були письмово погоджені начальником Управління, що підтверджується написом на заявах «Не заперечую».

За офіційно отриманою інформацією від Управління на адвокатський запит фактично документи щодо погодження відпустки та надання матеріальної допомоги були направлені до Міністерства юстиції 07.05.2020, в підтвердження чого надано Реєстр № 47 на кореспонденцію, що надсилається засобами спецзв`язку (Т.1 а.с.23-24).

При цьому, 22.06.2020 року позивачка в доповнення заяви від 04.05.2020 року направила нову заяву про погодження їй відпустки та виплати матеріальної допомоги (Т.1 а.с.252-253).

Оскільки позивачка підлягала звільненню і при цьому заявою від 04.05.2020 року просила відповідача надати щорічну оплачувану відпустку, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин застосовуються приписи частини першої статті 3 Закону України «Про відпустки», відповідно до якої відповідач зобов`язаний надати позивачу невикористану відпустку з наступним звільненням, визначивши датою звільнення останній день відпустки.

Проте, відповідачем зазначені положення норм права дотримані не були у контексті розгляду заяви по суті.

Суд констатує, що жодного із передбачених законодавством рішень про погодження чи непогодження надання відпустки та матеріальної допомоги Міністерством юстиції України прийнято не було.

Статтею 50 Закону №889-VIII визначено, що держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет.

Відповідно до частини другої статті 54 Законом № 889-VIII державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Порядок надання та розмір такої допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Умови надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та її розмір визначено Порядком надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 серпня 2016 року №500 (далі Порядок № 500).

Згідно із пунктом 2 Порядку №500, державним службовцям матеріальна допомога може надаватися один раз на рік у розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі особистої заяви.

Нормами пункту 3 Порядку № 500 визначено, що рішення про надання матеріальної допомоги державним службовцям приймається керівником державної служби у державному органі в межах затвердженого фонду оплати праці.

У відповідності до п.4 Порядку № 500 рішення про надання керівнику державної служби у державному органі та його заступникам матеріальної допомоги приймається керівником відповідного державного органу за погодженням із відповідним органом вищого рівня (у разі наявності такого органу).

У спірних правовідносинах таким органом (посадовою особою) виступає Державний секретар Міністерства юстиції України, однак замість погодження чи непогодження надання щорічної відпустки та виплати матеріальної допомоги наказом Міністерства юстиції України від 26 травня 2020 року № 1842/к «Про звільнення» ОСОБА_1 17 червня 2020 року звільнено з посади заступника начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби після надання творчої відпустки.

Отже, фактично результати розгляду заяви від 04.05.2020 року відсутні, у зв`язку із чим суд дійшов висновку щодо протиправної бездіяльності Міністерства юстиції України в частині розгляду заяви ОСОБА_1 від 04.05.2020 року.

За аналогічних міркувань суд оцінює дії Міністерства юстиції України при розгляді заяви від 22.06.2020 року, адже порушені позивачкою питання у заяві щодо надання погоджень вирішені не були.

Суд критично оцінює твердження представника Міністерства про те, що Державним секретарем не було погоджено відпустку та виплату матеріальної допомоги, оскільки акт, який фіксує відмову у погодженні, відсутній.

З урахуванням вказаного суд дійшов висновку про протиправність дій Міністерства юстиції України щодо не розгляду по суті та відмови у погодженні надання щорічної відпустки та матеріальної допомоги ОСОБА_1 за її заявами від 04.05.2020 року ( з урахуванням заяви від 22.06.2020 року).

В частині заявлених до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо не направлення документів про надання відпустки до Міністерства юстиції на погодження, не оформлення наказу про надання відпустки перед звільненням, невиплату матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань суд зазначає наступне.

Судом встановлено, та визнається сторонами, що 04.05.2020 ОСОБА_1 написала на ім`я Державного секретаря Міністерства юстиції заяву про погодження надання щорічної відпустки загальним терміном 41 календарний день з 18 череня 2020 року (Т.1 а.с.15)

Позивач також написала заяви про надання матеріальної допомоги на оздоровлення, у зв`язку із щорічною відпусткою та заяву про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, отримання якої обґрунтовано необхідністю вирішення житлових питань, пов`язаних із перебуванням на квартирному обліку та відсутністю власного житла (Т.1 а.с.13-14).

Вищезазначені заяви були письмово погоджені начальником Управління, що підтверджується написом на заявах «Не заперечую».

За офіційно отриманою інформацією від Управління на адвокатський запит фактично документи щодо погодження відпустки та надання матеріальної допомоги були направлені до Міністерства юстиції 07.05.2020, в підтвердження чого надано Реєстр № 47 на кореспонденцію, що надсилається засобами спецзв`язку (Т.1 а.с.23-24).

Тобто, Південним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції зібрано пакет документів та направлено його завчасно до Міністерства для отримання погодження. Саме отримане погодження може слугувати підставою для видачі розпорядчих документів про надання відпустки та виплату матеріальної допомоги.

З огляду на відсутність у вказаних діях ознак протиправності, у частині позовних вимог суд відмовляє стосовно Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.

Вирішуючи питання щодо відновлення порушеного права позивачки суд виходить із наступного.

Згідно ч.4 ст. 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Як встановлено ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 р. у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 р. у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Згідно Рішення ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

За приписами ч.2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Беручи до уваги викладене, враховуючи обсяг дій та бездіяльності, визнаних судом протиправними, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язати Міністерство юстиції України розглянути заяви ОСОБА_1 від 04.05.2020 року та від 22.06.2020 року про надання щорічної відпустки та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення з урахуванням правових висновків у рішенні суду.

Отже суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведена обґрунтованість допущеної бездіяльності в частині прийняття розпорядчого акту, яким надання відпустки та матеріальної допомоги погоджено або у погодженні відмовлено.

Суд зауважує, що обставина поновлення ОСОБА_1 на посаді на підставі постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.06.2021р. у справі №420/7616/20 не може вплинути на результати вирішення даного спору, предметом якого є бездіяльність відповідача із розгляду по суті заяв ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. (а.с.8).

Суд дійшов висновку про стягнення з Міністерства юстиції України () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судових витрат зі сплати судового збору у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Керуючись ст. ст. 9, 139, 241-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Міністерства юстиції України (; адреса: вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001), Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (, адреса: Люстдорфська дорога 9, м. Одеса, 65017) про визнання протиправними дій та зобов`язання погодити надання щорічної відпустки задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Міністерства юстиції України щодо не розгляду по суті та відмови у погодженні надання щорічної відпустки та матеріальної допомоги ОСОБА_1 за її заявами від 04.05.2020 року ( з урахуванням заяви від 22.06.2020 року).

Зобов`язати Міністерство юстиції України розглянути заяви ОСОБА_1 від 04.05.2020 року та від 22.06.2020 року про надання щорічної відпустки та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення з урахуванням правових висновків у рішенні суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Міністерства юстиції України () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повне рішення складено та підписано суддею 25.06.2021 року.

Суддя М.М. Аракелян