Справа № 400/6010/20
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2021-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/6010/20
Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року (суддя Лісовська Н.В., м. Миколаїв, повний текст рішення складений 22.03.2021) про вжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_1 до Дисциплінарної комісії приватних виконавців при Міністерстві юстиції України, за участю третіх осіб: члена Дисциплінарної комісії приватних виконавців при Міністерстві юстиції України Соломка Олексія Володимировича, дисциплінарного уповноваженого Асоціації приватних виконавців України Яковлевої Діани Віталіївни, про визнання протиправними та скасування рішення і наказу,-

В С Т А Н О В И В:

31 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Мін`юсту, у якому просив визнати протиправним та скасувати:

- рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, оформлене протоколом №47 від 08.12.2020 року в частині притягнення приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області ОСОБА_1. до дисциплінарної відповідальності за результатом розгляду подання про притягнення до дисциплінарної відповідальності за скаргою ОСОБА_2 у зведеному виконавчому провадженню №59995205 та застосування до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області ОСОБА_1. стягнення у вигляді зупинення діяльності строком на 1 місяць;

- наказ відповідача, номер та дата якого не відома про застосування до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області ОСОБА_1. дисциплінарного стягнення за скаргою ОСОБА_2

18 березня 2021 року до суду надійшла заява позивача про забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу Мін`юсту від 24.12.2020 року, яким має бути реалізоване рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців при Міністерстві юстиції України, що оформлене протоколом №47 від 08.12.2020 року, в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за результатом розгляду подання за скаргою ОСОБА_2 , у вигляді зупинення діяльності приватного виконавця строком на один місяць.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено повністю.

Зупинено дію наказу Мін`юсту щодо введення в дію рішення дисциплінарної комісії, оформленого протоколом від 08.12.2020 року №47, про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді зупинення діяльності приватного виконавця строком на один місяць, за результатами розгляду подання щодо скарги ОСОБА_2 - до вирішення справи по суті.

Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою Міністерство юстиції України подало апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

В доводах апеляційної скарги зазначено, що позивачем не наведено жодного аргументу, якій би свідчив про необхідність вжиття заходів забезпечення позову у даній справі. Апелянт також звернув увагу на те, що позивач оспорює акти індивідуальної дії, що не потребують виконання. Їх значення полягає у констатації факту правомірності або неправомірності оскаржуваного рішення і позбавлення його правових наслідків шляхом скасування, тому у справі за таким позовом не може бути ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду, отже і заходів забезпечення позову вони не потребують.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Так, з матеріалів справи вбачається, що протоколом від 08.12.2020 року №47 оформлено рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців при Мін`юсті про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності строком на один місяць.

Наказом Мін`юсту зареєстрованим за №4457/5 від 24.12.2020 уведення в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 08.12.2020 року, оформлене протоколом №47, та зупинено діяльність приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області ОСОБА_1., посвідчення №0023, видане 1 червня 2017 року, строком на один місяць (т. ІІ а.с. 187).

Звернувшись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом зупинення дії зазначеного наказу Мінюсту, ОСОБА_1 посилався на очевидні ознаки протиправності оскаржуваного рішення, а також на те, що невжиття заходів забезпечення унеможливить виконання рішення суду та поновлення порушених прав позивача буде не можливо.

Ухвалюючи рішення про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішень судів, що перебувають на виконанні позивача, оскільки відповідно до пункту 4 частини першої статті 42 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" діяльність приватного виконавця зупиняється у разі застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності приватного виконавця - на строк, визначений у рішенні Дисциплінарної комісії про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення. Більш того, захищене в судовому порядку порушене право (інтерес) позивача взагалі може бути знівельовано наслідками вчинення Міністерством юстиції України запису в Єдиному реєстрі приватних виконавців про зупинення діяльності приватного виконавця.

Проте, колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Інститут забезпечення адміністративного позову регламентовано статтями 150, 151 КАС України, які закріплюють підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також способи забезпечення позову в адміністративному процесі.

Так, забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті визначених законом заходів з метою створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.

Відповідно до вимог частини першої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно з частиною другою статті 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Відповідно до частин першої та другої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Пунктом 5 частини третьої статті 151 КАС України визначено, що не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення.

З аналізу наведених правових норм випливає, що метою забезпечення адміністративного позову є захист прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів. Відтак, вжиття судом заходів забезпечення позову покликане своєчасно унеможливити настання негативних та непоправних наслідків, які можуть настати в результаті невжиття таких заходів. Тобто, невідворотність наслідків означатиме, що спірні правовідносини не зможуть існувати в майбутньому у первісному вигляді у випадку незастосування заходів забезпечення позову.

Суд у кожному випадку повинен встановити чи є захід забезпечення позову, про який клопоче позивач, таким, що відповідає меті і завданням правового інституту забезпечення позову. Також, суд має вказати мотиви, які слугували причиною постановленню ухвали про забезпечення позову, зокрема, існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки заявника, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі №826/10936/18, від 30 вересня 2020 року у справі №640/1305/20, від 24 листопада 2020 року у справі №640/9636/20.

Предметом розгляду даної справи є рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, оформлене протоколом №47 від 08.12.2020 року в частині притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності та застосування стягнення у вигляді зупинення діяльності приватного виконавця строком на 1 місяць; та наказ Мін`юсту про введення в дію зазначеного рішення.

Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає Закон України від 02.06.2016 №1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (далі - Закон №1403-VIII).

Згідно з частинами першою, дев`ятою статті 39 цього Закону дисциплінарна комісія приватних виконавців (далі - Дисциплінарна комісія) утворюється при Міністерстві юстиції України для розгляду питань притягнення приватних виконавців до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарних проступків. Рішення Дисциплінарної комісії оформлюється протоколом, який підписують усі присутні на засіданні члени комісії.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 41 Закону №1403-VIII за вчинення дисциплінарного проступку до приватного виконавця може бути застосовано одне з таких дисциплінарних стягнень: 1) попередження; 2) догана; 3) зупинення діяльності приватного виконавця на строк до шести місяців; 4) припинення діяльності приватного виконавця.

Рішення Дисциплінарної комісії про задоволення відповідного подання Міністерства юстиції України чи Ради приватних виконавців України та застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення вводиться в дію наказом Міністерства юстиції України.

Про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення робиться запис у Єдиному реєстрі приватних виконавців України.

Аналіз обставин даної справи у сукупності з доводами заяви про забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу Мін`юсту, яким реалізоване рішення Дисциплінарної комісії дає підстави для висновку, що фактично метою звернення позивача до суду із відповідною заявою є зупинення дії дисциплінарного стягнення, законність чи протиправність накладення якого є предметом дослідження за результатами окремого судового розгляду.

Разом з тим, заявником не доведені та документально не підтверджені обставини, які б вказували на те, що невжиття заходів забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його ухвалення на його користь, оскільки оскаржуване рішення вважатиметься скасованим з моменту набрання судовим рішенням законної сили.

Таким чином, задоволення даної заяви про забезпечення позову, шляхом зупинення дії правового акта індивідуальної дії про накладення дисциплінарного стягнення шляхом зупинення діяльності приватного виконавця та заборони його реалізації, є фактично продовженням виконання скаржником своїх службових обов`язків.

Проте ухвала суду про забезпечення позову не може бути підставою зміни таких правовідносин.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, в постановах від 5 вересня 2019 року у справі №01-07/12/18, від 18 лютого 2021 року у справі №ЗД/380/35/20, від 17 березня 2021 року у справі №640/19167/20, в яких фактичні обставини є майже ідентичними зі справою, що розглядається.

До того ж забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу фактично є вирішенням спору по суті, оскільки приватний виконавець в подальшому здійснюватиме виконавчі дії, незважаючи на те, що спірне рішення, дію якого зупинено, прийнято з підстав порушення вимог законодавства при здійсненні виконавчого провадження, що може в подальшому зашкодити правам третіх осіб.

Щодо доводів заявника про наявність ознак, які свідчать про очевидність протиправності оскаржуваного рішення, колегія суддів зазначає, що в цьому випадку наявність ознак протиправності оскаржуваного акту може бути виявлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості і достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності. Застосування заходів забезпечення позову в цьому випадку фактично вирішує справу по суті предмету позову.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість заяви приватного виконавця про забезпечення позову та як наслідок, відсутності правових підстав для її задоволення.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про необхідність вжиття заходів забезпечення позову у цій справі є помилковими

Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції про вжиття заходів забезпечення позову підлягає скасуванню.

Відтак, апеляційна скарга Мін`юсту підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 312, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - задовольнити.

Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 березня 2020 про вжиття заходів забезпечення позову - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя І.П.Косцова

Суддя Ю.В.Осіпов