Справа № 400/1832/21
Суддя: Устинов І. А.
Дата ухвалення: 2021-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 червня 2021 р. № 400/1832/21
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Устинова І.А., розглянув у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідача:Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ,

про:визнання бездіяльності протиправною; стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.02.2021 р. - 02.03.2021 р. в розмірі 13 326,88 грн.,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) з вимогами:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо непроведення з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) розрахунку при звільненні у день виключення ОСОБА_1 зі списків військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення 02.02.2021 року;

стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.02.2021 року по 02.03.2021 року в розмірі 13326,88 грн. (тринадцять тисяч триста двадцять шість гривень 88 коп.);

стягнути з відповідача судові витрати у справі.

В обгрунтування позову позивач вказав, що при звільненні зі служби 02.02.2021р. відповідач не здійснив йому повну виплату належних сум грошового забезпечення. Відповідні виплати відповідач перерахував позивачу частинами. Остаточний розрахунок з позивачем відбувся 02.03.2021р. Таким чином, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки - за 28 днів за період з 03.02.2021р. по 02.03.2021р. в розмірі 13326,88грн.

Відповідач у відзиві на позов зазначив, що позовні вимоги є необгрунтованими, безпідставними, тому задоволенню не підлягають. Нормами спеціального законодавства передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні щляхом продовження проходження військової служби та отримання за час проходження грошового забезпечення, а виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, передбачено тільки в разі поновлення

на військовій службі. Позивач своїм правом на виключення зі списків оосбового складу військової частини до повного розрахунку не скористався. Застосування позивачем в даному випадку трудового законодавства, зокрема ст.116-117 КЗпП України, є помилковим.

У відповіді на відзив позивач вказав про те, що доводи відповідача викладені у відзиві є необгрунтованими, з позицією відповідач не погоджується. Позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Ухвалою від 26.03.2021р. суд відкрив провадження у справі № 400/1832/21 та призначив справу до розгляду відповідно до ст.260 КАС України (без виклику сторін у судове засідання).

Відповідно до ст. 262 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідив матеріали справи, суд виходить з наступного.

ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно витяну з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 02.02.2021 року позивача з 02.02.2021р. виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення відповідно до пп. «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту).

02.02.2021 року в день виключення позивача зі списків військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення з позивачем не було проведено повного розрахунку.

Натомість, як вазує позивач в позові, що й не заперечується відповідачем, військова частина НОМЕР_1 здійснювала виплату належних позивачу сум частинами, а саме здійснено оплату 05.02.2021 року в розмірі 11072,92 грн., 26.02.2021 року в розмірі 64724, 19 грн. та 02.03.2021 року в розмірі 16289,59 грн.

Остаточний розрахунок з позивачем відповідач провів 02.03.2021 року, тобто після звільнення позивача із військової служби із затримкою - 28 днів, що підтверджується випискою по картковому рахунку позивача від 15.03.2021 року.

Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не проведенні повного розрахунку із позивачем в день його звільнення та вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення (середнього заробітку) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.02.2021 року по 02.03.2021 року в розмірі 13326,88 грн. В позові позивач для визначення суми такого заробітку керувався Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року "про затеврдження порядку обчислення середньої заробітної плати".

З зазначених підстав позивач звернувся до суду для захисту своїх прав та законних інтресів.

Суд, вирішуючи спір по суті виходить з такого.

Так, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Між тим, згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому, згідно зі ст. 1-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991р. № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правамиі свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв 'язку з особливим характером військової служби, яка пов 'язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Статтею 2 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визна чених законодавством України.

Згідно ч.1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантуєвійськовослужбовцямдостатнє матеріальне, грошове та іншівиди забезпеченняв обсязі, що відповідаєумовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до п. 242 Положення проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12. 2008 року № 1153/2008 післянадходженнядовійськової частиниписьмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складувійськової частини і направленню на військовий облікдо районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Згідно абз. 3 п. 242 Положення проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складувійськової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчиміречовим забезпеченням.

В даному випадку, позивач вважає, що він має право на отримання середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби по день фактичного розрахунку, відповідно до положень ст. 117 КЗпП України.

При цьому сторонами у справі не заперечується того, що позивача 02.02.2021 року виключено зі списків особового складу військової частини.

При цьому, останні суми грошового забезпечення, на виконання судового рішення у адміністративній справі № 400/1823/21, виплачено позивачу лише 02.03.2021 року.

З аналізу вищевикладених нормативно-правових актів вбачається, що позивачу, станом на день виключення зі списку особового складу військової частини мали виплатити усі належні йому кошти, пов`язані з проходженням служби.

Проте в день виключення позивачу зі списків особового складу військової частини, позивачу не було виплачено належні суми грошового забезпечення відповідно до вимог ст.117 КЗПП України.

При цьому, є безпідставними посилання відповідача на те, що позивач своїм правом на виключення зі списків оосбового складу військової частини до повного розрахунку не скористався, так як вказаний факт не впливає на обов`язок відповідача виплатити такі суми до виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, а як наслідок на право позивача на отримання середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні.

В даному випадку, вказані висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, що викладена в постанові від 31 жовтня 2019 року (справа № 825/598/17).

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В свою чергу, щодо посилань відповідача на те, що спірні правовідносини пов`язані з проходженням військової служби та мають регулюватись положеннями спеціального законодавства, а не положеннями КЗпП України, судд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, з аналізу вищевикладених положень КЗпП України вбачається, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

В даному випадку, нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби.

В свою чергу, надаючи правову оцінку спірним правовідносин необхідно зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, а тому суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин положення статей 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на всіх працівників.

В даному випадку, аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду, а саме: від 10 травня 2019 року (справа №П/811/276/16), від 07 лютого 2019 року справа (справа № 804/5067/16), від 14 березня 2019 року (справа № 820/660/17).

Між тим, щодо наявності у позивача права на отримання спірних коштів, необхідно зазначити наступне.

В даному випадку, як зазначалось вище, сторонами у справі не заперечується, що позивачу здійснено останню виплату грошового забезпечення 02.03.2021 року.

При цьому, з аналізу положень ст. 117 КЗпП України вбачається, що у роботодавця настає обов`язок з виплати середнього заробітку працівнику за час затримки розрахунку при звільненні за умови невиплати з його вини належних працівникові сум.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у межах спірних правовідносин у позивача виникло право на отримання середнього за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з військової служби.

Між тим, середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Із пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом 1 пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до абз. 1 п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В даному випадку, період затримки розрахунку в даному випадку складає з 03.02.2021 року (наступний день після звільнення) по 02.03.2021 року (день фактичного розрахунку) - 28 днів.

Згідно довідки № 316від 08.02.2021 року грошове забезпечення позивача за грудень 2020 року становило 14754,91 грн., за січень 2021 року - 14754,91 грн.

Таким чином, за останні 2 місяці, що передують звільненню позивача розмір заробітної плати позивача становив 29509,82 грн.

Отже, для обчислення середнього заробітку із 03.02.2021 (наступний день після звільнення позивача) до дня фактичного розрахунку 02.03.2021 року слід застосовувати показник 475,96 грн. в день, 29509,82 грн./ 62 дні = 475,96 грн.)

З урахуванням періоду затримки 28 днів, розрахунку середньоденного грошового забезпечення позивача 475,96 грн., розмір середнього грошового забезпечення (середнього заробітку) у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні складає: 475,96 грн. х 28 днів = 13326,88 грн. (тринадцять тисяч триста двадцять шість гривень 88 коп.)

Таким чином, оскільки відповідачем проведено фактичний розрахунок із позивачем при звільненні поза межами строку, встановленого ст. 116 КЗпП України, наявні підстави для стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення (середнього заробітку) за несвоєчасний розрахунок у розмірі 13326,88 грн.

Крім того, 11.05.2021р. представником позивача до суду подано клопотання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3500,00грн. До заявленого клопотання представник додав: договір про надання правничої допомоги № 1-М/21 від 15.03.2021р., замовлення правничої допомоги - додаток №1 до договору від 15.03.2021р., акт прийняттяпередачі наданих послуг від 11.05.201р., розрахункову квитанцію № 001601 на суму 3500,00грн., дакзи надсилання такого клопотання з додатками відповідачу.

З приводу зазначеного вище клопотання представника позивача, суд зазначає таке.

Згідно ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч. 5 ст. 134 КАС України, витрати на правничу допомогу мають бути підтверджені належними доказами та бути співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, аналіз вищезазначених положень КАС України дає підстави вважати, що розмір таких витрат визначається на підставі доказів, підтверджуючих понесені стороною витрати та доказів, що підтверджують відповідність цих витрат фактично виконаній адвокатом роботі.

Виходячи із суті позовних вимог, змісту позову та доданих до справи доказів, в тому числі й доказів щодо витрат на правничу допомогу, суд не погоджується з розрахунком витрат позивача на правову допомогу, який є неспівмірним рівню складності даної справи із заявленою сумою відшкодування, та вважає за можливе стягнути з відповідача 1000,00 грн. витрат на правову

допомогу.

З огляду на зазначене вище, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Судовий збір позивачем не сплачувався.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо непроведення з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) розрахунку при звільненні у день виключення ОСОБА_1 зі списків військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення 02.02.2021 року.

3. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.02.2021 року по 02.03.2021 року в розмірі 13326,88 грн. (тринадцять тисяч триста двадцять шість гривень 88 коп.).

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000,00грн. (одна тисяча гривень).

5. В іншій частині вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 витрат на профісійну правничу допомогу - відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І. А. Устинов