Справа № 420/2491/21
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2021-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2491/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 червня 2021 року м. Одеса

Зала судових засідань №21

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

За участю секретаря Макаренко А.І.

За участю сторін:

Від позивача: не з`явився,

Від відповідача: Гуськова В.М.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (; адреса: вул. Косовська, 2-Д; м. Одеса, 65017) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:
19 лютого 2021 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, у якій позивачка просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 05.02.2021 року про відмову у здійсненні реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_2 ;

зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради повторно розглянути заяву та здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 19.02.2021 року о 16:18:07 справа №420/2491/21 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23.02.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в порядку ст.262 КАС України.

18.03.2021 року за вх.№13517/21 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 22.03.2021 року вирішено проводити розгляд даної справи у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 07.04.2021 року о 10 год. 30 хв.

25.04.2021 року за вх.№14597/21 від позивачки надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 05.04.2021 року вирішено підготовче засідання, яке призначено на 07.04.2021 року о 10 год. 30 хв., провести в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення EASYCON за електронною адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1

07.04.2021 року за вх.№17428/21 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив

Підготовче засідання, призначене на 07.04.2021 року, було перенесено у зв`язку із перебуванням головуючого судді у відпустці на 21.04.2021 року.

Ухвалою суду від 21.04.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 20.05.2021 року, яке у зв`язку із перебуванням головуючого судді Аракелян М.М. у відпустці перенесено на 14.06.2021 року.

У судове засідання 14.06.2021 року прибув представник відповідача. 01.04.2021 року за вх.№ЕП/8748/21 від позивачки надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

В обґрунтування вимог позову та у відповіді на відзив позивачка зазначає, що у приватній власності її матері перебуває садовий будинок за адресою АДРЕСА_2 . У лютому 2021 року позивачка звернулась до Департаменту із заявою про реєстрацію місця проживання за вказаною адресою, мати позивачки надала письмову згоду на проведення реєстрації місця проживання. Однак Департамент відмовив у проведенні реєстрації місяця проживання, посилаючись на те, що садовий будинок не є/ житловим та не призначений для постійного проживання. Позивачка вважає таку відмову протиправною та зазначає, що:

по-перше, вказане рішення порушує гарантоване Конституцією України та законами України право особи на вільний вибір місця проживання. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV від 11.12.2003 не містить посилань на поняття житлового фонду та не встановлює обмежень у реєстрації за адресою приміщення, яке не відноситься до житлового фонду;

по-друге, питання реєстрації місця проживання батьків позивачки за аналогічною адресою стало предметом судового спору, щодо якого суд виніс рішення на користь її батьків (справа №420/1715/20). При цьому, відповідач все одно вживає заходи, що не дають змогу реалізувати право на вільне місце проживання позивачки.

18.03.2021 року за вх.№13517/21 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву із викладенням доводів щодо правомірності оскаржуваного рішення. Так, представник відповідача вказує, що:

по-перше, підставою для прийняття рішення стала неподача позивачкою необхідних документів та інформації а саме відсутні документи щодо статусу будівлі як житлової. Більше того, до адміністратора Департаменту надано документи про те, що за адресою АДРЕСА_2 знаходяться садибні будівлі. Житловий кодекс не визначає такі будівлі складовим елементом житлового фонду, а тому підстави для реєстрації місця проживання в таких будівлях відсутні;

по-друге, власник садового будинку має можливість оформити його як житловий і лише після отримання рішення органів місцевого самоврядування про переведення садового будинку у жилий може здійснювати в ньому реєстрацію місця проживання.

У судовому засіданні 14.06.2021 року представник відповідача підтримав позицію, викладену у письмових заявах по суті

Згідно ч.3 ст.194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Таким чином, судом розглянуто справу за даною явкою сторін.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника відповідача, суд дійшов наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_2 , яка є матір`ю позивачки (а.с.17), на праві приватної власності належить садовий будинок за адресою АДРЕСА_2 (а.с.8-9).

05.02.2021 року позивачка звернулась до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою АДРЕСА_2 (а.с.16).

До заяви додано:

квитанція про сплату адміністративного збору;

інформаційна довідка №243169769 від 05.02.2021 року;

витяг від 23.09.2019 року №181926824.

У заяві матір`ю позивачки проставлено власний підпис «Згоден».

Заяву було прийнято та вирішено відмовити у реєстрації місця проживання з підстави ненадання необхідних документів або інформації (зворотній бік а.с.16).

Позивачка, не погоджуючись із даною відмовою, звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Статтею 2 «Свобода пересування» Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та в Першому протоколі до неї від 16 вересня 1963 року (ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) установлено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Законом, який відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження, є Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі Закон №1382).

Згідно ст.3 Закону №1382 місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини;

орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Згідно ст.6 Закону №1382 громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

У разі якщо особа не може самостійно звернутися до органу реєстрації, реєстрація може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника на підставі довіреності, посвідченої в установленому законом порядку (далі - представник).

Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг):

письмову заяву;

документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження;

квитанцію про сплату адміністративного збору;

документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації;

військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших, ніж передбачених цією статтею, документів.

Згідно ст.9-1 Закону №1382 орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо:

особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію;

у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними;

для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку.

Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.

Згідно ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Згідно ст.4 Житлового кодексу Української РСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

Житловий фонд включає:

жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд);

жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд);

жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів);

жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд);

квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду.

До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Згідно ст.8-1 цього ж Кодексу громадяни відповідно до закону мають право на переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Рішення про переведення дачних і садових будинків у жилі будинки приймається відповідними органами місцевого самоврядування.

На виконання вказаної вище норми Постановою КМУ №321 від 29.04.2015 року затверджено Порядок переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки (далі Порядок №321).

Згідно з п.2 Порядку №321 переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки здійснюється безоплатно органами місцевого самоврядування села, селища, міста, з якими відповідні дачні поселення та садівничі товариства пов`язані адміністративно або територіально.

Відповідно до п.3 Порядку №321 в редакції станом на 13.11.2019 року для переведення дачного чи садового будинку у жилий будинок громадянин, який є його власником, або уповноважена ним особа (далі - власник) подає до виконавчого органу сільської (селищної, міської) ради, а у разі, коли в сільській раді виконавчий орган не утворено, - сільському голові (далі - уповноважений орган) заяву за формою згідно з додатком 1, до якої додаються:

копія документа про право власності на дачний чи садовий будинок, засвідчена в установленому порядку;

письмова згода співвласників (за наявності) на переведення такого будинку в жилий;

звіт про проведення технічного огляду дачного чи садового будинку з висновком про його відповідність державним будівельним нормам за формою згідно з додатком 2.

Технічний огляд дачного чи садового будинку проводиться без застосування обладнання для визначення характеристик конструкцій та виконання вишукувальних робіт на підставі укладеного договору суб`єктом господарювання, у якого працює один або більше відповідальних виконавців окремих видів робіт (послуг), пов`язаних із створенням об`єктів архітектури, які пройшли професійну атестацію згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 р. № 554 Деякі питання професійної атестації відповідальних виконавців окремих видів робіт (послуг), пов`язаних із створенням об`єктів архітектури (Офіційний вісник України, 2011 р., № 41, ст. 1668).

За результатами розгляду заяви та доданих до неї документів уповноважений орган протягом місяця з дня їх надходження приймає рішення про переведення дачного чи садового будинку у жилий будинок або про відмову в такому переведенні.

Прийняття рішення про відмову в переведенні дачного чи садового будинку у жилий будинок допускається за наявності хоча б однієї з таких підстав:

неподання документів, зазначених у пункті 3 цього Порядку;

виявлення в поданих документах недостовірних відомостей;

встановлення невідповідності дачного чи садового будинку вимогам державних будівельних норм, що зазначені у розділі I (обов`язковий) результатів технічного огляду звіту про проведення технічного огляду дачного чи садового будинку (додаток 2).

Місцева рада у триденний строк з дня прийняття рішення про переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки видає або надсилає власникові рекомендованим листом з описом вкладення рішення про переведення дачного чи садового будинку у жилий будинок із зазначенням його адреси (рішення про відмову в переведенні разом з поданими документами).

Рішення про переведення є підставою для використання дачних і садових будинків як житло, зокрема для реєстрації місця проживання.
У разі відмови в переведенні дачного чи садового будинку у жилий будинок власник має право повторно подати документи, зазначені у пункті 3 цього Порядку, після усунення причин, що стали підставою для прийняття такого рішення.

Правила реєстрації місця проживання, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207 (далі - Правила №207) визначають механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлюють форми необхідних для цього документів.

Пунктом 3 Правил №207 передбачено, що реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Згідно з п. 8 Правил №207 документи для здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи подаються до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративні послуги».

Відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист (далі - документи, до яких вносяться відомості про місце проживання), а відомості про реєстрацію місця перебування - до довідки про звернення за захистом в Україні (документ, до якого вносяться відомості про місце перебування) шляхом проставлення в них відповідного штампа реєстрації місця проживання/перебування особи за формою згідно з додатком 1 (п.9 Правил №207).

Відповідно до п.11 Правил №207 орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала необхідних документів або інформації; у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними; звернулася особа, яка не досягла 14 років. Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику.

Суд зазначає, що як вбачається з відмітки на заяві позивачки, підставою для прийняття рішення від 05.02.2021 року про відмову у реєстрації місця проживання у визначеному нею будинку є ненадання заявником необхідних документів чи інформації.

При цьому, роз`яснень щодо того, які саме документи або інформацію заявниками не надано відповідачу, зазначено не було.

Щодо посилання відповідача на те, що будинок, в якому позивачка бажає зареєструвати своє місце проживання, є садовим, а відтак не є житловим будинком, суд зазначає наступне.

Належний ОСОБА_2 садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації (а.с.15), яка згідно інформації з Реєстру дозвільних документів зареєстрована за №ОД87, обладнаний інженерним обладнанням: холодне та гаряче водопостачання, водовідведення, опалення АГВ.

Згідно відомостей, які містяться в технічному паспорті (а.с.10-14), садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 складається з: 1-й поверх сходів, житлової кімнати, кладової, гаражу, санвузла, кухні, вітальні, тамбура; 2-й поверх 4-х житлових кімнат, санвузла, сходів, коридору; підвал 7-ми підсобних приміщень та сходів.

При цьому, позивачкою до суду надано: договір на послуги водопостачання та водовідведення №15345 від 18.07.2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «ІНФОКС» на постачання холодної види за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.18); інформаційний лист від АТ «ОДЕСАГАЗ-Постачання» з пропозицією ОСОБА_2 приєднатись до договору розподілу природного газу (а.с.19); договір про користування електричною енергією №0300/2014338 від 17.09.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «ОДЕСАОБЛЕНЕРГО» про постачання електроенергії споживачу ОСОБА_2 , адреса якої: АДРЕСА_2 (а.с.20).

Відтак, враховуючи вищевикладене суд доходить висновку, що належний ОСОБА_2 садовий будинок придатний для експлуатації та проживання в ньому людей.

Суд зазначає, що садовий будинок не зазначений в переліку об`єктів, які не входять до житлового фонду, визначений ч.4 ст.4 Житлового кодексу Української РСР.

Відмінність будівельних норм у частині вимог до окремих конструктивних рішень, що застосовуються під час будівництва житлових будинків у порівнянні з садовими будинками, не позбавляє останніх ознак, притаманних житлу, і не спростовує їхньої придатності для постійного проживання, за умови, що власник садового будинку з власної ініціативи пристосував його для цього, встановивши додаткове обладнання чи комунікації.

При цьому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання» від 02 вересня 2014 № 1673-VII, ЖК УРСР доповнено статтею 8-1 «Переведення в жилі будинки садових і дачних будинків», згідно з якою громадяни <…> мають право на переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Отже, факт будівництва садового будинку на підставі будівельних норм, що відрізняються від будівельних норм, установлених для житлових будинків, не спростовує того, що він може потім використовуватися для проживання в ньому.

Вказані висновки узгоджуються з позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 10.10.2019 року по справі №2340/4673/18.

За таких обставин, враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про те, що відповідач діяв необґрунтовано, роблячи висновок щодо належності садового будинку ОСОБА_2 , у якому ОСОБА_1 заявила про реєстрацію місця проживання, до нежитлових будівель без належного обґрунтування вказаного беззаперечними доказами, а відтак суд доходить висновку про обґрунтованість вимоги позивача та про її задоволення з урахуванням вимог ст.9 КАС України шляхом визнання протиправним та скасування рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 05.02.2021 року про відмову у здійсненні реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_2 ОСОБА_1 .

Згідно ч.4 ст. 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Як встановлено ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 р. у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 р. у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Згідно Рішення ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

За приписами ч.2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Беручи до уваги викладене, з метою забезпечення належного способу відновлення порушених прав позивачки суд вважає за необхідне також зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради повторно розглянути заяву та здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 .

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведена обґрунтованість та законність оскаржуваної відмови, тому підстави для визнання її протиправною та скасування наявні, що має наслідком задоволення позову.

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачкою при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 908 грн. (а.с.6).

Суд дійшов висновку про стягнення з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судових витрат зі сплати судового збору у сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (; адреса: вул. Косовська, 2-Д; м. Одеса, 65017) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 05.02.2021 року про відмову у здійсненні реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_2 .

Зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради повторно розглянути заяву та здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 .

Стягнути з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повне рішення складено та підписано суддею 24.06.2021 року.

Суддя М.М. Аракелян