Справа № 803/130/16
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2021-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 803/130/16 пров. № А/857/8725/21 пров. № А/857/8727/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Сеника Р. П.,

за участю секретаря судового засідання Смолинця А. В.,

представника позивача Ульчак Б. І.,

представників відповідача - Кіх О. Г., Соболєва Ю. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року та на додаткове рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 березня 2021 року, ухвалені колегією суддів у складі головуючого судді Костюкевича С. Ф., суддів Димарчук Т. М., Смокович В. І., об 11:01 год у м. Луцьку, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ від 26.10.2015 №3416-о «Про звільнення ОСОБА_1 », поновити на посаді заступника директора Організаційно-розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 13.10.2020, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021, замінено первісного відповідача Державну фіскальну службу України її правонаступником - Державною податковою службою України, оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 № 1200 та відповідним розпорядженням Кабінету Міністрів України з 08.12.2019 публічно-владні функції Державної фіскальної служби України, що припиняється, було передано Державній податковій службі України.

26.10.2020 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просить визнати протиправним та скасувати наказ від 26.10.2015 №3416-о «Про звільнення ОСОБА_1 », поновити на посаді заступника директора Організаційно-розпорядчого департаменту Державної податкової служби України, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у сумі 50 000 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 16.02.2021 позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 26.10.2015 №3416-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » в частині звільнення ОСОБА_1 ; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора Організаційно-розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України з 27.10.2015; стягнуто з Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 810 983 04 грн; в решті позову відмовлено.

Додатковим рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11.03.2021 стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової служби України судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Не погодившись із рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти постанову - про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував відсутність правонаступництва Державної фіскальної служби України, яка не є припинена, до Державної податкової служби України, що виключало підстави для заміни первісного відповідача у даній справі саме у відносинах проходження та припинення публічної служби. Зазначає, що позивач не перебувала у трудових відносинах з Державною податковою службою України, попереднє місце її роботи зберіглось у Державній фіскальній службі України, відтак, порушене право стосується саме Державної фіскальної служби України, яка і має відповідати за позовом.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому її заперечує, покликається на законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, просить залишити їх без змін.

Під час апеляційного розгляду представники відповідача підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, покликаючись на викладені в ній доводи.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти апеляційної скарги, покликаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представників сторін, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом Міністерства доходів і зборів України від 19.03.2013 № 33-о ОСОБА_1 в порядку переведення призначена на посаду заступника директора Департаменту регулювання діяльності міністерства та його територіальних органів.

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 03.06.2014 №1543-о ОСОБА_1 переведена на посаду директора Департаменту регулювання діяльності міністерства та його територіальних органів.

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 13.08.2014 №238-о ОСОБА_1 переведена на посаду заступника директора Організаційно-розпорядчого департаменту.

На виконання пункту 3 Витягу з протоколу засідання Кабінету Міністрів України від 21.09.2015 № 100, спільна робоча група з представників Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України (далі - Мінфін), Національного агентства України з питань державної служби та Секретаріату Кабінету Міністрів України у період з 29.09.2015 по 08.10.2015 провела перевірку виконання Державною фіскальною службою України норм Закону України від 16.09.2014 № 1682 VII «Про очищення влади» (далі Закон № 1682 VII) та постанови Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 563 (далі - Порядок проведення перевірки).

Перевіркою виявлено порушення щодо незастосування ДФС заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону № 1682 VII до 37 осіб, на яких поширюються визначені Законом критерії, в тому числі і до ОСОБА_1 - заступника директора Організаційно-розпорядчого департаменту.

Наказом ДФС України від 26.10.2015 №3416-о «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади заступника директора Організаційно-розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України на підставі пункту 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України, Закону № 1682 VII, звіту про результати проведення перевірки щодо виконання Державною фіскальною службою України норм Закону № 1682 VII від 21.10.2015, пункту 6 витягу з протоколу засідання Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 116.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивача незаконно звільнено, оскільки відповідачем до суду не надано належних та достатніх доказів, які б підтверджували здійснення позивачем будь-яких дій чи бездіяльності (та/або які сприяли їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.

Апеляційний суд, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, підставою апеляційної скарги є питання застосування механізму заміни сторони у випадку, якщо станом на час розгляду справи учасник справи, який є суб`єктом владних повноважень, перебуває у стані припинення, але ще не припинений як юридична особа публічного права, проте, його управлінські функції передані іншій юридичній особі публічного права.

За приписами статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому, обов`язок по відновленню порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід щодо переходу до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувались ліквідованим органом, не можуть бути припинені і підлягають передачі іншим державним органам, за виключенням того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.

Отже, правонаступництво в сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

У такому випадку також відбувається вибуття суб`єкта владних повноважень із публічних правовідносин.

Особливістю адміністративного (публічного) правонаступництва є те, що подія переходу прав та обов`язків, що відбувається із суб`єктами владних повноважень, сама по собі має бути публічною та врегульованою нормами адміністративного права.

Отже, коли відбувається публічне правонаступництво, вирішальним є встановлення факту переходу повністю чи частково функцій (адміністративної компетенції) від одного суб`єкта владних повноважень до іншого, а не факту державної реєстрації припинення вибувшого з публічних правовідносин суб`єкта владних повноважень як юридичної особи.

Колегія суддів звертає увагу, що питання заміни сторони відповідача у даній справі було вирішено ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 13.10.2020, яка набрала законної сили 21.01.2021.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 294 Кодексу адміністративного судочинства України ухвали суду першої інстанції щодо заміни сторони у справі (процесуальне правонаступництво) можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Враховуючи викладене, а також те, що ухвала Волинського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 була переглянута в апеляційному порядку, за наслідками чого залишена без змін і набрала законної сили, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи скаржника щодо неналежності відповідача у даній справі.

Інших доводів Державною податковою службою України у апеляційній скарзі не наведено, що дає підстави для висновку, що судом першої інстанції зроблено правильний висновок про підставність позову ОСОБА_1 .

Що стосується стягнення на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу, то слід зазначити, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до частин першої, третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом частин першої - четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною дев`ятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значенням справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Приписами пункту 4 частини першої статті 1 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) передбачено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 Закону № 5076-VI визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до пунктів 6, 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI інші види правової допомоги це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Згідно зі статтею 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Аналізуючи наведені правові норми, можна зробити висновок, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 300/941/19 та від 31.03.2020 у справі № 726/549/19.

Відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як встановлено з матеріалів справи, на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу адвоката позивачем надані суду такі докази:

договір про надання правничої допомоги від 28.09.2020, укладений між адвокатом Самчуком А. М. та ОСОБА_1 , щодо здійснення представництва інтересів позивача у Волинському окружному адміністративному суді у справі № 803/130/16;

рахунок-фактура від 28.09.2020 №1 на суму 4000 грн;

квитанція від 22.02.2021 № 35414208-1;

акт виконаних робіт від 22.02.2021 з додатком № 1 із детальним описом наданих послуг та затраченого часу.

Згідно з вказаними документами позивач сплатила адвокату Самчуку А. М. кошти в загальній сумі 4000 грн, а саме, за підготовку заяв, клопотань (про поновлення провадження, про витребування доказів, про заміну відповідача, про збільшення позовних вимог, про видачу виконавчого листа, щодо компенсації витрат) 2000 грн; представництво інтересів у суді - 2 000 грн, однак, такі, на думку суду першої інстанції, не відповідають критерію реальності витрат на професійну правничу допомогу (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та є завищеними, тому стягнуто з відповідача лише частину таких витрат - 3000 грн.

Слід зазначити, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі спонукання суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у додатковій постанові від 05.09.2019 у справі справа №826/841/17.

Враховуючи вищенаведене, а також підставність позовних вимог ОСОБА_1 , апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

За наведених обставин, апеляційний суд прийшов до висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду та додаткового рішення - без змін.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат судом не змінюється.

Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року та додаткове рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 березня 2021 року у справі № 803/130/16 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 25.06.2021