Справа № 340/1869/21
Суддя: Г.П. Казанчук
Дата ухвалення: 2021-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 року м. Кропивницький Справа № 340/1869/21

Кіровоградський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Казанчук Г.П. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВИКЛАД ОБСТАВИН:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 28.04.2016;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 28.04.2016.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що під час проходження військової служби у військовій частині польова пошта НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ) набув статус учасника бойових дій. 28.04.2016 року його було виключено зі списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ) у зв`язку зі звільненням з військової служби в запас проте при звільненні не було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік (14 днів). 25.02.2021 року ОСОБА_1 надіслав лист з заявою до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) у якій просив виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік (14 днів) проте отримав відмову, яку було викладено в листі командира військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) від 29.03.2021 №1085. Таку відмову позивач вважає протиправною, тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою судді від 26.04.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.16).

Копію ухвали про відкриття провадження отримано представником відповідача 06.05.2021 року, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення.

Однак, у встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не надав.

Частиною 4 статті 159 КАС України визначено, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Водночас, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до частини 6 статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, дослідивши письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, надані докази, суд

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ) (14-тій окремій механізованій бригаді) на посаді помічника начальника служби радіаційного, хімічного, біологічного захисту управління бригади.

Під час проходження військової служби позивач набув статусу учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 від 01.02.2016 року (а.с.10).

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 польова пошта (по стройовій частині) від 28.04.2016 року №90, молодшого лейтенанта ОСОБА_1 , помічника начальника служби радіаційного, хімічного, біологічного захисту, звільненого наказом тимчасово виконуючого обов`язки командувача оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 07 квітня 2016 року № 66 з військової служби у запас відповідно до підпункту «є» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», пункту 1 Указу Президента України від 25 березня 2015 року № 115/2016 «Про звільнення з військової служби військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період», з 28 квітня 2016 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.13).

Вказаним наказом вирішено виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку за 2016 рік за 3 доби (а.с.13).

Зі змісту вказаного наказу суд убачає, що грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій позивачу при звільненні не нараховувалася.

Позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із звернення у якому просив виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Листом від 29.03.2021 року командиром військової частини НОМЕР_1 надано відповідь за вих.№1085 (а.с.11), в якій повідомив позивача про те, що відповідно до листа Начальника Генерального штабу-Головнокомандувача Збройних Сил України від 14.11.2019 року №300/1/с/3288 та рішення Міністра оборони України від 14.11.2019 року №17709/3 : «виплата здійснюється військовослужбовцям, які звільняються, за минулі роки з дати набрання чинності норм Закону України №426-VIII від 14.05.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни», в тому числі за 14 календарних днів за рік отримання статусу учасника бойових дій, та за таку ж саму кількість календарних днів року звільнення, на підставі наказу командира (начальника) за відповідним рапортом військовослужбовця в межах фонду грошового забезпечення, затвердженого для військової частини (установи) у кошторисі». Отже, спираючись на вищезазначене та у зв`язку з відсутністю рапорту ОСОБА_1 при звільненні, а саме в термін - до 07.04.2016 року та наказу на виплату йому грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку (згідно з п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») як учаснику бойових дій у військовій частині НОМЕР_1 не є можливою (а.с.11).

Позивач не погоджуючись із такою бездіяльністю військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як УБД за 2016 рік, звернувся до суду з даним позовом.

Отже, у даній справі бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як УБД за 2016 рік є предметом спору, який передано на розгляд адміністративного суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 р. №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до пункту 12 статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 22.10.1993 р. №3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Так, статтею 162 Закону України Про відпустки від 15.11.1996 р. №504/96-ВР встановлено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, особам, реабілітованим відповідно до Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 1991 років, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

На підставі частини 8 статті 101 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 р. №2011-ХІІ (далі за текстом Закон №2011) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Частиною 17 статті 101 Закону №2011 визначено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з частини 18 статті 101 Закону №2011 в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

З огляду на частину 19 статті 101 Закону №2011 надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію від 21.10.1993 р. №3543-ХІІ та Законі України Про оборону України від 06.12.1991 р. №1932-ХІІ.

Таким чином, під час особливого періоду з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію припиняється надання військовослужбовцям додаткової відпустки передбаченої пунктом 12 статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та статті 162 Закону України Про відпустки.

Разом з тим, відповідно до частини 14 статті 101 Закону №2011 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Із системного аналізу зазначених норм суд дійшов висновку, що припинення надання відпустки під час особливого періоду не свідчить про втрату особою права на таку відпустку, оскільки у разі невикористання додаткової соціальної відпустки протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період. Тобто право на додаткову відпустку може бути реалізовано особою одним із двох способів: шляхом безпосереднього отримання такої відпустки або ж шляхом виплати грошової компенсації за невикористану відпустку.

Суд враховує, що під час дії особливого періоду лише припиняється фактичне надання військовослужбовцям додаткових відпусток, зокрема передбачених пункту 12 статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та статті 162 Закону України Про відпустки, що є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на безпосереднє використання додаткової відпустки. Однак обмеження щодо одного із двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, гарантованого пунктом 12 статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та статті 162 Закону України Про відпустки.

При цьому суд зауважує, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки та невикористані дні додаткової відпустки.

Викладене узгоджується з висновками Верховного Суду наведеними у рішенні від 16 травня 2019 року за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18 (провадження №Пз/9901/4/19) та висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними у постанові від 21 серпня 2019 року у зазначеній справі.

Дослідивши матеріали адміністративної справи №340/1869/21, враховуючи суб`єктний склад сторін, предмет та підстави позову, а також правові норми, якими регулюються спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що дана справа є типовою по відношенню до зразкової справи №620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Як зазначає позивач у позовній заяві, з 06.03.2015 року по 28.04.2016 року позивач безпосередньо проходив військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ).

За 2016 рік додаткова відпустка йому військовою частиною не надавались, грошова компенсація при звільненні за невикористані дні такої відпустки не виплачувалась.

Згідно наданої відповіді на звернення позивача, викладеної у листі від 29.03.2021 року №1085, казані обставини відповідача не заперечуються.

У свою чергу статус позивача як учасника бойових дій підтверджуються даними, наведеними у посвідченні серії НОМЕР_4 від 01.02.2016 року (а.с.10).

Таким чином, позивач, як учасник бойових дій, набув право на отримання додаткової відпустки, передбаченої статтею 162 Закону України №04/96-ВР та пунктом 12 статті 12 Закону України №3551-XII, та, як наслідок, на одержання відповідно до положень абзацу третього пункту 14 статті 101 Закону України №2011-XII грошової компенсації за всі невикористані дні такої відпустки.

При цьому суд звертає увагу відповідача на те, що жодним нормативно-правовим актом, у тому числі Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260, не передбачено обов`язок військовослужбовця подавати рапорт з метою отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, виплата якої при звільненні здійснюється в силу положень Закону України №2011-XII.

Суд також констатує, що лист Начальника Генерального штабу-Головнокомандувача Збройних Сил України від 14.11.2019 року №300/1/с/3288 та рішення Міністра оборони України від 14.11.2019 року №17709/3, на який представник відповідача посилається у листі-відповіді від 29.03.2021 року №1085, не є нормативно-правовим актом, носить лише інформаційно-роз`яснювальний характер, а відтак не може встановлювати, змінювати чи скасовувати норми права.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач, не здійснивши виплату позивачу при звільненні грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2016 рік, діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією України та Законом України №2011-XII.

З огляду на викладене, бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що виявилась у невиплаті позивачу як учаснику бойових дій грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2016 рік, виходячи із розміру грошового забезпечення станом на день звільнення позивача з військової служби, суд вважає протиправною.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання відповідача виплатити позивачу як учаснику бойових дій грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2016 рік, виходячи із розміру грошового забезпечення станом на день звільнення позивача з військової служби, суд враховує наступне.

Відповідно до частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративний суд, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за такими критеріями.

У свою чергу ознакою дискреційних повноважень є право суб`єкта владних повноважень приймаючи рішення, вчиняючи дії чи утримуючись від їх вчинення, діяти з певною свободою розсуду, тобто можливістю обрати одне з кількох юридично допустимих рішень.

З огляду на те, що алгоритм дій суб`єкта владних повноважень - військової частини - під час виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки відповідно до положень Закону України №2011-XII чітко визначений чинним законодавством, суд вважає, що задоволення вимоги про зобов`язання відповідача вчинити вказані дії не є втручанням у компетенцію суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу як учаснику бойових дій грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2016 рік, виходячи із розміру грошового забезпечення станом на день звільнення позивача з військової служби.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно пунктом 5 частини статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач в силу приписів статті 5 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 №3674-VI звільнений від сплати судового збору, а доказів понесення ним інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, суду не надано, судові витрати розподілу та стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 263 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код в ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28 квітня 2016 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код в ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28 квітня 2016 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Кіровоградський окружний адміністративний суд, у 30-денний строк, установлений статтею 295 КАС України.

Суддя Кіровоградського
окружного адміністративного суду Г.П. Казанчук