Справа № 400/1192/21
Суддя: Гордієнко Т. О.
Дата ухвалення: 2021-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 червня 2021 р. № 400/1192/21
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Гордієнко Т. О. розглянув у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідача:Миколаївського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, вул. Спаська, 33, м. Миколаїв, 54001,

про:визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Миколаївського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за весь час затримки індексації грошового забезпечення, по день фактичного розрахунку, тобто з 03.01.2018 (наступний день після виключення зі списків особового складу частини) по 28.01.2021 року (день фактичного розрахунку), тобто за 1121 день з розрахунку середнього заробітку (грошового забезпечення) за останні два календарні місяці; зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки вихідної допомоги при звільненні у повному обсязі, по день фактичного розрахунку при звільненні, тобто з 03.01.2018 (наступний день після виключення зі списків особового складу частини) по 28.01.2021 року (день фактичного розрахунку), тобто за 1121 день з розрахунку середнього заробітку (грошового забезпечення) за останні два календарні дні.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що відповідач не провів з позивачем повного розрахунку при звільненні. Тому повинен виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач надав відзив на позов, просив відмовити у задоволенні позову, оскільки ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження до виплати належних при звільненні сум. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27.06.2018 у справі № 810/1543/17.

Відповідно до ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку письмового провадження. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Позивач з 31.03.2015 по 02.01.2018 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 , на всіх видах забезпечення перебував у Миколаївському обласному військовому комісаріаті.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.09.2020 року у справі № 400/2175/20 позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 року по 02.01.2018 року; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 02.01.2018 року.

На виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.09.2020 року по справі № 400/2175/20 відповідачем 28.01.2021 перераховано на рахунок позивача 5420,60 грн. індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 02.01.2018 року.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 року у справі № 400/4757/20 позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 задоволено: визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації невикористаної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 02.01.2018 року; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 02.01.2018 року.

На виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.09.2020 року по справі № 400/4757/20 відповідачем 22.04.2021 перераховано на рахунок позивача 12386,97 грн. грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Позивача звільнено з військової служби 02.01.2018. Повний розрахунок з позивачем проведено 22.04.2021 року.

Тому за період з 03.01.2018 по 22.04.2021 відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (817 робочих днів).

Відповідач надав довідку, відповідно до якої середньоденний заробіток позивача складає 194,38 грн.

Тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 158808,46 грн.

Разом з тим, у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19 висловлена правова позиція щодо можливості зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні пропорційно до відсотку невиплачених сум при звільненні в порівнянні з сумою, які належали виплаті працівнику при звільненні.

Так, позивачу при звільненні виплачено 7669,30 грн., з яких 718,63 грн. грошового забезпечення та 6951,00 грн. одноразової грошової допомоги при звільненні.

Тому сума, яка належала позивачу при звільненні 25477,20 грн. (7669,30 виплачено, та 17807,57 грн. сума індексації та грошової компенсації відпустки, які виплачені на виконання рішень суду із затримкою).

Відтак, сума невиплачених позивачу коштів при звільненні становить 69,89 % від суми належних до виплати сум при звільненні.

На користь позивача, відповідно до рішення Верховного Суду від 30.11.2020 по справі № 480/3105/19, належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку належить стягнути у розмірі 110991,23 грн. (158808,46 х 69,89%).

За таких обставин, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні більш, ніж у шість разів перевищує невиплачену позивачу суму грошового забезпечення, що належало до виплати при звільненні.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, суд бере до уваги таке.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Суд дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, суд вважає, що, при визначення розміру належних до виплати працівникові сум необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц.

Відповідно до п. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому суд зазначає, що відповідно до постанов Верховного суду від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, від 15.06.2021 у справі № 640/21555/18, під час вирішення тотожних спорів має враховуватись остання правова позиція Верховного Суду.

При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд керується і постановою Верховного Суду від 21.04.2021 № 360/3574/19, що прийнята з урахуванням правових позицій, висловлених у постановах Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19 та від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц. У зазначеній постанові Верховний Суд підтримав позицію суду апеляційної інстанції, зазначивши про звернення позивача до суду щодо виплати належних сум при звільненні зі спливом майже двох років після звільнення та явною неспівмірністю не непропорційністю суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості відповідача з виплати належних позивачу при звільненні сум, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача.

Тому, визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує, що позивача звільнено 02.01.2018. До суду з позовом про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення та компенсації відпустки як учаснику бойових дій позивач звернувся у червні 2020 року та в жовтні 2020. З 03.01.2018 року до червня 2020 року спору щодо невиплати позивачу належних сум при звільненні не існувало.

Відтак, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача 2000,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо посилань відповідача на постанову Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 810/1543/17 стосовно нерозповсюдження ст. 117 КЗпП України на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження до виплати належних при звільненні сум, суд зазначає, що відповідно до висновків Верховного Суду, висловленого у багатьох постановах, суди повинні застосовувати судами саме останню позицію Верховного Суду.

У постанові від 15.06.2021 по справі № 640/21555/18 Верховний Суд підтримав позицію що застосування висновку, викладеного, зокрема, і у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №810/1543/17 є помилковим.

Тому позов належить задовольнити частково.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241 - 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Миколаївського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (вул. Спаська, 33, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код 08299180) задовольнити частково.

2. Стягнути з Миколаївського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (вул. Спаська, 33, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код 08299180) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 2000,00 грн. (дві тисячі гривень).

3. В решті позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Строк на апеляційне оскарження рішення суду 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження 30 днів з дня складання повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається в порядку та строки, визначені ст.ст. 295-297 КАС України і п. 15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя Т. О. Гордієнко