Справа № 540/3473/20
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2021-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2021 р.м.ОдесаСправа № 540/3473/20
Головуючий в 1 інстанції: Гомельчук С.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д..

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

за участю секретаря судового засідання Тутової Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного підприємства «Юридична фірма «Статус» на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 26 березня 2021 року у справі за позовом приватного підприємства «Юридична фірма «Статус» до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про скасування рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені, стягнення коштів у відшкодування збитків, інфляційних витрат, відсотків за весь час неправомірного використання коштів, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

05.11.2020 року позивач приватне підприємство «Юридична фірма «Статус» звернулось до Херсонського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, в якому, з урахуванням уточненого позову (а.с. 64-66), просило суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № від 09.10.2020 року про застосування штрафних санкцій у сумі 28672,18 грн. та нарахування пені у розмірі 9841,08грн.;

- стягнути з відповідача інфляційні втрати у сумі 3784,52 грн.; 3% річних за увесь час неправомірного використання коштів у сумі 2213,40 грн.; моральну шкоду в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за весь час неправомірного неповернення коштів у сумі 48874,29 грн., що складає 18572,13 грн.; 124987,00 грн. збитків, внаслідок неправомірного арешту на кошти підприємства.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що штрафні санкції та пеня нараховані податковим органом внаслідок бездіяльності останнього щодо неповернення помилково сплачених сум ЄСВ на відповідний рахунок. Протиправна бездіяльність відповідача зафіксована судовим рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 28.04.2020р. та постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.09.2020р. у справі №540/517/20. Окремо позивач звертав увагу на ту обставину, що протиправними діями відповідача товариству завдано матеріальної та моральної шкоди на підтвердження чого надав власні розрахунки.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 26 березня 2021 року, ухваленим у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження, частково задоволений адміністративний позов приватного підприємства «Юридична фірма «Статус».

Скасоване рішення № від 09.10.2020 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, винесене Головним управлінням Державної податкової служби у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі стосовно приватного підприємства «Юридична фірма «Статус».

У задоволені інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, приватне підприємство «Юридична фірма «Статус» подало апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення в частині позовних вимог у задоволені яких було відмовлено, та в цій частині ухвалити нову постанову, якою задовольнити ці позовні вимоги.

Апелянт зазначає, що арешт рахунків підприємства відбувся саме з вини відповідача, який протиправно направив вимогу про сплату боргу (недоїмки) на примусове виконання до державної виконавчої служби на наступний день після погашення недоїмки за рахунок повергнення помилково зарахованих коштів. За таких обставин апелянт вважає, що існує прямий зв`язок між понесеними апелянтом збитками та діями податкового органу.

Не погоджується апелянт і з висновками суду першої інстанції стосовно відсутності правових підстав для задоволення вимог стягнення з відповідача пені та моральної шкоди, оскільки саме по собі скасування оскаржуваного рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, не може бути належним та адекватним способом захисту порушених прав відшкодуванням моральної шкоди, оскільки внаслідок протиправних дій податкового органу, які тривали більше двох років, нанесено шкоду репутації апелянта.

Головне управління ДПС в Одеській області (відокремлений підрозділ ДПС України без статусу юридичної особи публічного права, код ЄДРПОУ ВП 44069166), яке є правонаступником Головного управління ДПС в Одеській області (як юридичної особи публічного права, ), надало відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на доводи, яку узгоджуються із висновками суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Учасники справи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились, у зв`язку з чим відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, справа розглянута апеляційним судом у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що апелянт перебуває на обліку в Головному управління ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі як платник єдиного внеску з 30.05.2006р. за №.

У зв`язку з несвоєчасною сплатою єдиного внеску за період з 23.01.2018 р. по 30.04.2020 р. податковий орган прийняв рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску № від 09.10.2020р. на суму штрафу 28672,18 грн. та на суму пені 9841,08 грн., всього на 38513,26 грн. Додатком до даного рішення є розрахунок штрафних санкцій та пені (а.с. 32, 33-34).

Нарахування штрафних санкцій та пені за несвоєчасну сплату ЄСВ відбулось без урахування того, що податковий орган протиправно ухилився від перерахування помилково сплачених коштів єдиного внеску - код платежу 71070000, у сумі 48874,29 грн. на код платежу 71010000.

Протиправна бездіяльність податкового органу з неперерахування помилково сплачених коштів єдиного внеску з одного коду платежу на інший встановлена рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 28.04.2020 р. у справі №540/517/20, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.09.2020 р. (ЄДРСР № 88957333 та №91580962) (а.с. 37-40).

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення податкового органу № від 09.10.2020 року про застосування штрафних санкцій у сумі 28672,18 грн. та нарахування пені у розмірі 9841,08грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивач сплачував ЄСВ за травень 2019 р., червень 2019 р., липень 2019 р., серпень 2019 р., однак зазначені кошти були помилково зараховані на інший рахунок пенсійного фонду у зв`язку із чим не відображалися на рахунках підприємства, що призвело до формування недоїмки по сплаті ЄСВ, тобто, позивач своєчасно сплачував ЄСВ, але помилково зараховував кошти на інший бюджетний рахунок. Також суд першої інстанції врахував той факт, що у платіжних дорученнях було відповідне посилання на сплату ЄСВ, позивач у встановлені законодавством строки подав до банку (державного казначейства) платіжні доручення про сплату ЄСВ, які були прийняті, і хоча кошти були помилково перераховані на інший казначейський рахунок, позивачем в подальшому було самостійно виявлено помилку та здійснено повернення вказаних сум ЄСВ шляхом перерахування коштів на правильний рахунок, але завдяки судовим рішенням в справі №540/517/20, оскільки податковий орган ухилився від добровільного перерахування відповідних сум. Оскільки позивачем зобов`язання зі сплати єдиного внеску виконані вчасно, у встановлені законодавством терміни для здійснення такої сплати, то помилка при зазначенні невідповідного рахунку, не може слугувати підставою для застосування до позивача штрафних санкцій та нарахування пені за несвоєчасне перерахування ЄСВ.

При цьому, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення інфляційних витрат, 3% річних за увесь час неправомірного використання коштів, моральної шкоди, а також збитків внаслідок неправомірного накладення арешту а кошти підприємства, виходив з того, що у справі відсутні правові підстави для задоволення цих вимог.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статті 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 3 ст. 152 Конституції України закріплено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Цивільного кодексу України, держава Україна є учасником цивільних відносин.

Частинами 1-3 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною 1 ст. 91 ЦК України передбачено, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Таким чином, юридична особа, так само, як і фізична, має право на спростування недостовірної інформації і право на недоторканність ділової репутації.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Апеляційний суд зазначає, що під поняттям «моральна шкода», що безпосередньо стосується юридичної особи, а саме, під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Визначення змісту ділової репутації залежить від природи її суб`єкта. Так, діловою репутацією юридичної особи є престиж її фірмового (комерційного) найменування, торгових марок та інших належних їй нематеріальних активів серед споживачів її товарів і послуг.

Приниженням ділової репутації суб`єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності, у зв`язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів. Зазначені дії завдають майнової та моральної шкоди суб`єктам господарювання, а тому ця шкода за відповідними позовами потерпілих осіб підлягає відшкодуванню за правилами ст. 1166, 1167 ЦК. Положення цих норм щодо категорій поширювачів такої інформації можуть бути конкретизовані в окремих законах.

Таким чином, приниження ділової репутації юридичної особи, посягання на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошення комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності, які виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав особи, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків щодо впливу на діяльність підприємства, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення будь-яких прав з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 19 Конституції України) і завжди викликає певні негативні наслідки. Проте, не всі негативні наслідки досягають рівня, який міг би вагомо вплинути на діяльність юридичної особи, завдати немайнових збитків, а таким чином заподіяти моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість та повторюваність.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, суд має з`ясувати, чим підтверджується факт завдання позивачеві втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи.

Апеляційний суд зазначає, що апелянтом в обґрунтування існування таких страждань не конкретизовано, яка саме моральна шкода була заподіяна позивачу юридичній особі, та не наведено обґрунтувань причинно-наслідкового зв`язку виникнення зазначеної шкоди та дії (бездіяльність) відповідача, що є обов`язковою умовою для встановлення судом обґрунтованості заявленої моральної шкоди.

Доказів настання інших втрат немайнового характеру внаслідок страждань, або інших негативних явищ, які у розумінні ст.23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди, апелянт також не надав.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Так, апеляційний суд зазначає, що судовими рішеннями в справі №540/517/20 встановлено, що апелянтом сплачувався ЄСВ за травень 2019 р., червень 2019 р., липень 2019 р., серпень 2019 р., однак дані кошти були помилково зараховані на інший рахунок пенсійного фонду у зв`язку із чим не відображаються на рахунках підприємства, що призвело до формування недоїмки по сплаті ЄСВ у сумі 30423,41 грн.

28.08.2019р. апелянт звертався до податкового органу із заявою про перерахування помилково сплачених коштів у розмірі 48874,29 грн. на код платежу 71010000. Але висновок про повернення помилково сплачених коштів єдиного соціального внеску сформовано 12.09.2019р. №485/315 та передано до фінансового відділу Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі.

Головне управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі листом від 15.10.2019р. №15 звернулось до Державної податкової служби України, в якому просило перерахувати суму у розмірі 48874,29 грн. з рахунку Державної податкової служби України у зв`язку з відсутністю коштів на рахунку 3719 для зарахування єдиного внеску та/або фінансових санкцій, необхідних для повернення надміру та/або помилково сплачених коштів у сумі 48874,29 грн.

Апеляційний суд зауважує, що апелянт, як в суді першої інстанції, так і при апеляційному оскарженні не зазначив конкретних фактів, які б у системному зв`язку з протиправними діями податкового органу утворювали підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 Цивільного кодексу України необхідна наявність складу правопорушення, а саме:

- неправомірність поведінки особи; при цьому неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо заподіювач шкоди не був уповноважений на такі дії.

- наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі.

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

- вина заподіювача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Отже, необхідною підставою для притягнення органу державної виконавчої влади (у даному випадку відповідача) до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього державного органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Причому, неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної виконавчої влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

В спірних деліктних правовідносинах саме на апелянта покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Незаконними діяннями державних органів є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завданої шкоди повинна бути доведена.

Однак, апелянт не надав відповідних доказів на підтвердження понесення ним моральної шкоди, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Зважаючи на ці обставини, апеляційний суд дійшов висновку про те, що негативні наслідки у вигляді приниження ділової репутації позивача внаслідок протиправних дій Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача, а відтак, належними доказами не підтверджені та не можуть свідчити про заподіяння апелянту моральної шкоди.

Також, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутній зв`язок між винесенням оскаржуваного в цій справі рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату та розміром моральної шкоди, є хибним.

Щодо твердження апелянта стосовно відшкодування матеріальної шкоди, апеляційний суд зазначає наступне.

Цивільний кодекс України визначає підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.

Так, шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів (стаття 1175 Кодексу).

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що збитками, зокрема, є: витрати особи в майбутньому для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (втрачена вигода).

За загальними положеннями про відшкодування шкоди, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 ЦК України).

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Згідно зі ст. 1175 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Статтею 1175 ЦК України передбачають певні умови для відшкодування за рахунок держави шкоди, зокрема, завдання шкоди в результаті прийняття відповідним суб`єктом влади нормативно-правового акту, та визнання його незаконним та скасування.

Проте, наведені апелянтом підстави позову не містять посилань на порушення ним питання про визнання незаконними та скасування постанови державного виконавця Суворовського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про арешт коштів боржника ВП№64412424 від 16.02.2021 року, оскільки арешт коштів на рахунках підприємства відбувся саме на виконання зазначеної постанови.

Також апеляційний суд зазначає, що предметом спору не були, а ні дії та рішення державного виконавця, а ні дії податкового органу щодо направлення на примусове виконання виконавчого документу (вимоги), при примусовому виконанні якого державним виконавцем був накладений арешт на кошти апелянта, а тому, в силу приписів ч. 5 ст. 308 КАС України, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які стосуються зазначених обставин.

Відхиляє апеляційний суд і доводи апелянта щодо протиправності відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 3784,52 грн. та 3% річних за увесь час неправомірного використання коштів у сумі 2213,40 грн., за таких підстав.

Скасовуючи в цій справі рішення податкового органу № від 09.10.2020 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені, суд першої інстанції виходив з того, що апелянт своєчасно та в повному обсязі сплатив ЄСВ. Рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржується.

Таким чином, вимога щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних за увесь час неправомірного використання коштів суперечать висновкам суду першої інстанції щодо своєчасної та в повному обсязі сплати апелянтом ЄСВ.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 19, 56, 152 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-77, 229, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325327-329 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу приватного підприємства «Юридична фірма «Статус» - залишити без задоволення.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 26 березня 2021 року у справі №540/3473/20 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 24.06.2021 року.

Головуючий суддя Домусчі С.Д.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.