Справа № 500/467/21
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2021-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 500/467/21 пров. № А/857/7577/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.

з участю секретаря судового засідання Хітрень О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду в справі №500/467/21 (головуючий суддя Баранюк А.З., м. Тернопіль) за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та стягнення компенсації за неотримане речове майно,-

ВСТАНОВИВ:

20 лютого 2021 року до Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Тернопільського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (стягнення компенсації за неотримане речове майно).

Ухвалою судді від 04.02.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №500/467/21.

24.02.2021 представник відповідача подав до суду клопотання про залишення без розгляду даної позовної заяви, в обґрунтування якого зазначив, що 20.11.2020 на картковий рахунок позивача було зараховано грошові кошти компенсація за речове майно в сумі 29441,84 грн, відтак саме з 20.11.2020 у позивача почався місячний строк, визначений ч.5 ст.122 КАС України, для звернення до суду.

За результатами розгляду вказаного клопотання суд дійшов висновку, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, а тому відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах положення частини першої статті 233 КЗпП України, на які посилається представник відповідача.

Тому, ухвалою суду від 11.03.2021 в задоволенні клопотання про залишення без розгляду позовної заяви було відмовлено, поряд із цим даною ухвалою, у відповідності до ч.13 ст.171 КАС України, позовну заяву ОСОБА_1 до Тернопільського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків протягом п`яти днів з дня її вручення шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду із вказанням інших підстав для поновлення строку.

На виконання вимог даної ухвали, представник позивача подав клопотання про поновлення строку на звернення до адміністративного суду.

Ухвалою від 22 березня 2021 року Тернопільський окружний адміністративний суд залишив позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду з тих підстав, що вказані в заяві про поновлення строку звернення до суду підстави визнані судом неповажними (ч.3 ст. 123 КАС України).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, предметом спору у даній справі є відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, а тому, на переконання апелянта, ним було дотримано тримісячний строк звернення до суду згідно з ч.1 ст.233 КЗпП.

Щодо поважності причин пропуску строку, то вважає, що суд першої інстанції надав неправильну правову оцінку обставинам, пов`язаним з карантинними обмеженнями, хоча погодився з позивачем, що в нього були істотні перешкоди для звернення до суду, які тривали до 21.12.2020, пов`язані з проходженням медико-соціальної експертної комісії.

Вважає, що йому повинна бути забезпечена можливість реалізації права на доступ до правосуддя без будь-яких обмежень.

З огляду на викладене, позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи викликалися в судове засідання, проте, у зв`язку з їх неявкою фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Положеннями ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено загальне правило, відповідно до якого для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим, згідно із ч.3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Як правильно встановив суд першої інстанції зі змісту позову, такий стосується виплати середнього заробітку за час затримки відповідачем розрахунку при звільненні, тобто позивач звернувся з позовом про захист трудових прав, які пов`язані зі звільненням з публічної служби.

Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою ч.5 ст.122 КАС України, у суду відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах положення ч.1 ст.233 КЗпП України.

Висновки аналогічного змісту викладені у постанові Верховного Суду від 11.02.2021 по справі №240/532/20, у якій судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17), одночасно погоджуючись з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19).

Тобто, чинним законодавством встановлено місячний строк звернення до суду з позовом про вирішення публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Колегія суддів звертає увагу, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних спорів Касаційного адміністративного суду у постанові від 31.03.2021 (справа №240/12017/19, адміністративне провадження №К/9901/15971/20) зазначив, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України. Так, згідно з ч.1 вказаної статті у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (ч.2 ст.123 КАС).

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду (ч.3 ст.123 КАС).

На виконання вимог ухвали суду від 11.03.2021 про залишення позовної заяви без руху, позивач подав заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій, що лише після зарахування коштів на картковий рахунок 20.11.2020 він звернувся до суду щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому на поважність підстав пропуску строку зазначає те, що у позивача виникли непереборні обставини, пов`язані з проходженням медико-соціальної експертної комісії для визначення ступеня його непридатності до військової служби в мирний час, обмеження придатності у воєнний час, та вказує, що проходив дане обстеження до 21.12.2020.

Також, зазначає, що на пропуск строку звернення до адміністративного суду впливали карантинні обмеження, що створювали перешкоди у своєчасному зверненні до суду шляхом надання безоплатної вторинної допомоги.

Як правильно вказав суд першої інстанції, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

А тому, зазначення обставин про дію карантинних заходів не є достатнім доводом щодо об`єктивної неможливості звернення до суду в межах строку звернення.

Суд першої інстанції врахував, з 02.04.2020 нормами процесуального закону було передбачено автоматичне продовження процесуальних строків, зокрема, щодо звернення до адміністративного суду, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), на строк дії такого карантину.

Разом з тим, у відповідності до Закону №731-IX процесуальні строки, які були продовжені відповідно пункту 3 розділу VI ,,Прикінцеві положення КАС України в редакції Закону №540-IX, сплили 06.08.2020, та поновити такі процесуальні строки суд може за заявою особи, якщо визнає причини їх пропуску поважними та такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Натомість позивач, покликаючись на запровадження в Україні карантинних заходів не надав суду доказів того, що пропуск строку звернення до суду зумовлений обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Несвоєчасне підписання договору про надання правничої допомоги також не було перешкодою для подання позивачем позову до суду особисто.

При цьому колегія суддів погоджується з тим, що позивач має право на безоплатну правову допомогу, проте таке право не може ставитись в залежність від вимог закону щодо своєчасного звернення до суду з позовом.

Крім того, як вказав сам позивача, у період до 21.12.2020 проходив медико-соціальну експертну комісію для визначення ступеня його непридатності до військової служби в мирний час, обмеження придатності у воєнний час, проте карантинні заходи в даному випадку не перешкодили йому пройти відповідні обстеження у лікувальних закладах, на відміну від звернення до суду з позовом.

Верховний Суд наголосив на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

З огляду на встановлене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та у відповідності до норм КАС України залишив без розгляду позовну заяву на підставі ч.3 ст.123 КАС, оскільки судом не встановлено наявності поважних причин, за яких позивач не міг дотриматися місячного строку на звернення до суду.

Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду в справі №500/467/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов
Повне судове рішення складено 25.06.2021.