Справа № 120/3818/21-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

23 червня 2021 р. Справа № 120/3818/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитришеної Р.М., розглянувши письмово в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом: ОСОБА_1 до: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про: визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю рішення відповідача за №72 від 15.01.2021 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років та зарахуванні періодів, а тому, з метою його скасування, зарахування періодів роботи та призначення пенсії за вислугу років з 01.10.2020, як працівнику охорони здоров`я, відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", позивач звернулась до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 28.04.2021 відкрито провадження у справі за вказаним позовом та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні). Установлено строк для подання відзиву.

21.05.2021 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого Головне управління ПФУ у Вінницькій області не погоджується з позовними вимогами та вважає їх не обґрунтованими. Зазначено, що рішенням від 15.01.2021 №72 Головним управлінням ПФУ у Вінницькій області відмовлено в призначені пенсії за вислугу років позивачу з підстав того, що її стаж роботи фактично становить 25 років 2 місяці 26 днів і є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я.

Так, зокрема, для зарахування до спеціального стажу наступних періодів: з 02.02.1999р. по 28.02.1999р., з 17.01.2000р. по 31.01.2000р., з 21.12.2000р. по 31.12.2000р., з 01.09.2015р. по 05.09.2015р., з 28.08.2017р. по 31.08.2017р., - законні підстави відсутні, з огляду на перебування заявниці в дані періоди у відпустках без збереження заробітної плати.

До спеціального стажу не зараховано період роботи позивача з 01.08.2002р. по 31.08.2002р., з огляду на відсутність відомостей про нарахування заробітної плати та сплату страхових внесків в системі персоніфікованого обліку.

Також, позивачем надано уточнюючу довідку від 09.12.2020 №02-06/2122, видану КНП "Мурованокуриловецька ЦРЛ", згідно якої вона дійсно працювала в Лучинецькій дільничній лікарні з 15.07.1994. Згідно даної довідки Лучинецька дільнична лікарня входила до складу Мурованокуриловецького РТМО, що підтверджується штатним розкладом від 1997 року. Також було додано посадову інструкцію медичної сестри тубкабінету Мурованокуриловецького РТМО.

Проте, надані документи не підтверджують наявність протитуберкульозного кабінету безпосередньо в Лучинецькій дільничній лікарні, де працювала позивачка. Будь-які інші документи, які б підтверджували не зарахований стаж - відсутні.

Відповідно до поданих документів і даних індивідуальних відомостей про застраховану особу з бази даних реєстру застрахованих осіб до спеціального стажу ОСОБА_1 зараховано 25 роки 2 місяці 26 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років, оскільки такий стаж має становити не менше 26 років 6 місяців.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наведені сторонами доводи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 .

15.07.1994 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу медичною сестрою Лучинецької дільничної лікарні.

З 05.06.1998 року ОСОБА_1 переведено на посаду медичної сестри по обслуговуванню туберкульозних хворих Лучинецької дільничної лікарні.

18.03.2011 року ОСОБА_1 було звільнено з посади медичної сестри по обслуговуванню туберкульозних хворих Лучинецької дільничної лікарні у зв`язку із переведенням у Лучинецьку лікарську амбулаторію загальної практики сімейної медицини.

З 19.03.2011 року ОСОБА_1 прийнято в порядку переведення на посаду медичної сестри по обслуговуванню туберкульозних хворих Лучинецької лікарської амбулаторії загальної практики сімейної медицини.

В подальшому, 31.03.2011 року ОСОБА_1 було звільнено з посади медичної сестри по обслуговуванню туберкульозних хворих Лучинецької лікарської амбулаторії загальної практики сімейної медицини, у зв`язку із переведенням у Комунальну установу «Мурованокуриловецький районний центр первинної медико - санітарної допомоги».

01.04.2011 року ОСОБА_1 прийнято в порядку переведення на посаду сестри медичної кабінету профілактики туберкульозу ДОТ - терапії Лучинецької амбулаторії загальної практики сімейної медицини.

З 01.07.2013 року - переведена на посаду медичної сестри загальної практики сімейної медицини Лучинецької амбулаторії ЗПСМ.

З 30.05.2018 року Комунальну установу «Мурованокуриловецький районний медичний центр первинної медико - санітарної допомоги» перейменовано в КНП «Центр первинної медико - санітарної допомоги Мурованокуриловецької районної ради Вінницької області».

01.01.2020 року ОСОБА_1 переведено на посаду сестри медичної загальної практики сімейної медицини на 0,75 ставки Лучинецької амбулаторії ЗПСМ.

30.09.2020 року ОСОБА_1 звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням) з посади сестри медичної загальної практики сімейної медицини Лучинецької амбулаторії ЗПСМ.

01.10.2020 ОСОБА_1 вважаючи, що у неї наявний необхідний стаж для призначення пенсії за вислугу років, - звернулась з заявою та відповідними документами до відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління ПФУ у Вінницькій області в смт. Муровані Курилівці.

15.01.2021 рішенням №72 ГУ Пенсійного фонду України у Вінницькій області ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років через відсутність необхідного спеціального стажу.

Відповідно до рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, згідно наданих ОСОБА_1 до управління документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу, її стаж для призначення пенсії за вислугу років становить 25 років 2 місяці 26 днів, що є недостатнім для призначення пенсії.

Управлінням ПФУ зазначено в рішенні про те, що до спеціального стажу ОСОБА_1 для визначення права на призначення пенсії за вислугу років зараховано наступні періоди : з 15.07.1994 року по 01.02.1999 року; з 01.03.1999 року по 16.01.2000 року; з 01.02.2000 року по 20.12.2000 року; з 01.01.2001 року по 31.07.2002 року; з 01.09.2002 року по 20.07.2004 року, з 03.05.2007 року по 18.03.2011 року - в одинарному обчисленні, з огляду на відсутність документального підтвердження про наявність протитуберкульозного кабінету безпосередньо в Лучинецькій дільничній лікарні, в якій працювала ОСОБА_1 .

При цьому, період роботи з 01.04.2011 року по 30.06.2013 року було зараховано в кратному обчисленні (період роботи сестрою медичною кабінету профілактики туберкульозу, ДОТС терапії Лучинецької ЗПСМ).

Для застосування пільгового обчислення стажу за період роботи заявниці з 19.03.2011 по 31.03.2011 законні підстави відсутні, з огляду на відсутність уточнюючої довідки про перебування/не перебування її в даний період у відпустках без збереження заробітної плати.

Для зарахування до спеціального стажу наступних періодів: з 02.02.1999р. по 28.02.1999р., з 17.01.2000р. по 31.01.2000р., з 21.12.2000р. по 31.12.2000р., з 01.09.2015р. по 05.09.2015р., з 28.08.2017р. по 31.08.2017р., - законні підстави відсутні, з огляду на перебування заявниці в дані періоди у відпустках без збереження заробітної плати.

До спеціального стажу не зараховано період роботи позивача з 01.08.2002р. по 31.08.2002р., з огляду на відсутність відомостей про нарахування заробітної плати та сплату страхових внесків в системі персоніфікованого обліку.

Також, позивачем надано уточнюючу довідку від 09.12.2020 №02-06/2122, видану КНП "Мурованокуриловецька ЦРЛ", згідно якої вона дійсно працювала в Лучинецькій дільничній лікарні з 15.07.1994. Згідно даної довідки Лучинецька дільнична лікарня входила до складу Мурованокуриловецького РТМО, що підтверджується штатним розкладом від 1997 року. Також було додано посадову інструкцію медичної сестри тубкабінету Мурованокуриловецького РТМО.

Проте, надані документи не підтверджують наявність протитуберкульозного кабінету безпосередньо в Лучинецькій дільничній лікарні, де працювала позивачка. Будь-які інші документи, які б підтверджували не зарахований стаж - відсутні.

Позивач заперечує такі висновки відповідача, оскільки вважає, що ним не в повній мірі взяті до уваги надані нею документи. Зокрема, на розгляд в управління ПФУ ОСОБА_1 було надано :

- рішення засідання комісії по трудових спорах по КНП «Мурованокуриловецька ЦРЛ» від 28.09.2020 року (відповідно до якого було вирішено внести зміни до запису в трудовій книжці ОСОБА_1 , а саме вважати її працюючою за посадою медичної сестри по обслуговуванню туберкульозних хворих протитуберкульозного кабінету поліклінічного відділення Муровакуриловецького РТМО);

- наказ №203 від 30.09.2020 року по КНП «Мурованокуриловецька ЦРЛ» (згідно якого на підставі протоколу №1 засідання комісії по трудових спорах при КНП «Мурованокуриловецька ЦРЛ» від 28.09.2020р. внесено зміни до наказу №46 від 09.06.1998р. про переведення заявниці на посаду медсестри по обслуговуванню туберкульозних хворих протитуберкульозного кабінету поліклінічного відділення Мурованокуриловецького РТМО з 05.06.1998 року),

- витяг з наказу №1 від 11.04.2011 року по КНП «ЦПМСД Мурованокуриловецької районної ради» (відповідно якого заявницю прийнято на посаду сестри медичної кабінету профілактики туберкульозу ДОТС-терапїї ЦПМСД Лучинецької амбулаторії ЗПСМ з 01.04.2011 року);

- положення про протитуберкульозний кабінет Мурованокуриловецького РТМО від 01.04.1998 року;

- положення про протитуберкульозний кабінет Мурованокуриловецької ЛПЛ від 05.01.2017 року;

- положення про діяльність протитуберкульозного кабінету КУ «Мурованокуриловецький районний медичний центр ПМСД» від 2011 року;

- посадові інструкції медичної сестри тубкабінету по Мурованокуриловецькому РТМО та по КУ «Мурованокуриловецький РМЦ ПСМД».

Незважаючи на вище вказані документи, ГУ Пенсійного фонду України у Вінницькій області ОСОБА_1 було відмовлено в призначення пенсії за вислугу років через відсутність необхідного спеціального стажу.

Відтак, позивач вважає рішення протиправним, тому звернулась до суду з даним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.

Відповідно до приписів статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII) та Законом України від 09 липня 2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Відповідно до ст. 1 Закону № 1058-IV, пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Частинами 1 та 2 статті 5 Закону 1058-IV передбачено, що цей Закон регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону

Статтею 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж, необхідний для призначення пенсії, обчислюється відповідно до вимог цього Закону за даними, які містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів (записів трудової книжки) та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 44 Закону України № 1058-ІV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до статті 2 Закону №1788-XIІ "Про пенсійне забезпечення" передбачено види державних пенсій: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі - Закон № 2148-VIII, набрав чинності 11 жовтня 2017 року) доповнено пунктом 2-1 розділ XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV. Відповідно до пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачених статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до статті 51 Закону № 1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Частиною першою статті 52 Закону № 1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Пунктом «е» частини першої статті 55 вказаного Закону було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон № 213-VIII) статтю 55 Закону № 1788-ХІІ викладено в новій редакції. Так право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» вказаної статті мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Законом України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 911-VIII) внесено зміни до статті 55 Закону №1788-ХІІ, зокрема у пункті «е» в абзаці першому слова «незалежно від віку» замінено словами та цифрами «після досягнення 55 років» і доповнено абзацами дванадцятим-двадцять п`ятим.

Так, згідно п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», право на пенсію за вислугу років мають, в т.ч. працівники охорони здоров`я після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я, в т.ч. : які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту.

Отже, з прийняттям Закону № 213-VIII було підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами «д», «е», «ж» статті 55 Закону № 1788-ХІІ, а Закон № 911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

За приписами пункту «е» частини першої статті 55 Закону № 1788-ХІІ, в редакції, яка після рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 відновлена, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Конституційний Суд України, ухвалюючи рішення від 04 червня 2019 року № 2- р/2019, яким визнав неконституційними положення пункту «а» статті 54, положення статті 55 Закону № 1788-ХІІ (зі змінами, внесеними Законами № 213-VIII, № 911-VIII) стосовно встановлення обмеження щодо віку та стажу при призначенні пенсії за вислугу років, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Позиція Конституційного Суду України, викладена в цьому рішенні, полягала в тому, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком.

Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України дійшов висновку, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав.

Відповідно до статті 51 Закону № 1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Тобто, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

З аналізу наведених правових норм, Конституційний Суд України дійшов висновку, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Також Конституційний Суд України виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону № 1788-ХІІ - 55років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Крім того, на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом № 213-VIII до оспорюваних положень Закону № 1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної Законом № 1788-ХІІ, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону № 1788-ХІІ поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону № 1788-ХІІ.

Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону № 1788-ХІІ випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом «а» статті 54, пунктами «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є», «ж» статті 55 Закону № 1788-ХІІ, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Положення Закону № 1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Визнані Конституційним Судом України неконституційними зміни втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04 червня 2019 року.

Постанова Кабінету Міністрів України «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» від 04 листопада 1993 року № 909 передбачає, зокрема, посади лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад) в лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, санітарно-епідеміологічних закладах, діагностичних центрах.

Приміткою 3 до Постанови № 909 передбачено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 1 січня 1992 року, яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.

Отже, на день звернення позивача до відповідача пункт «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ передбачав, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я, незалежно від віку, при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років, що дає право на призначення даного виду пенсії.

В даній справі відповідачем відповідно до поданих документів і даних індивідуальних відомостей про застраховану особу з бази даних реєстру застрахованих осіб до спеціального стажу ОСОБА_1 зараховано 25 роки 2 місяці 26 днів, що є безспірним у даній ситуації.

Відтак 25 роки 2 місяці 26 днів є достатнім для призначення пенсії відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах висловив Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суд у постанові від 12 грудня 2019 року у справі №724/547/17.

При цьому, враховуючи, що ОСОБА_1 звернулася із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в жовтні 2020 року, тобто після прийняття рішення Конституційним судом України від 04.06.2019 року, - відтак відповідач повинен був застосовувати положення п. "е" ч. 1 ст. 55 Закону № 1788 в первісній редакції, яка визначає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Отже, спірне рішення за таких умов не може бути правомірним, оскільки в рішенні від 15.01.2021 року №72 підтверджено наявність в позивача спеціального стажу, який становить 25 років 2 місяці 26 днів, а отже ОСОБА_1 мала б бути призначена пенсія за вислугу років як працівнику охорони здоров`я.

Відповідно до матеріалів справи до спеціального стажу заявниці для визначення права на призначення пенсії за вислугу років зараховано наступні періоди: з 15.07.1994р. по 01.02.1999р., з 01.03.1999р. по 16.01.2000р., з 01.02.2000р. по 20.12.2000р., з 01.01.2001р. по 31.07.2002р., з 01.09.2002р. по 20.07.2004р. - в одинарному обчисленні, з огляду на відсутність документального підтвердження про наявність протитуберкульозного кабінету безпосередньо в Лучинецькій дільничній лікарні, в якій працювала ОСОБА_1

- з 21.07.2004р. по 02.05.2007р. - в одинарному обчисленні, з огляду на перебування в даний період заявниці у відпустці по догляду за дитиною до 3-річного віку;

- з 03.05.2007р. по 18.03.2011р. - в одинарному обчисленні, з огляду на відсутність документального підтвердження про наявність протитуберкульозного кабінету безпосередньо в Лучинецькій дільничній лікарні, в якій працювала заявниця;

- з 19.03.2011р. по 31.03.2011р. - в одинарному обчисленні, з огляду на відсутність уточнюючої довідки про перебування/не перебування позивача у відпустках без збереження заробітної плати;

- з 01.04.2011р. по 30.06.2013р. - в кратному обчисленні;

- з 01.07.2013р. по 31.08.2015р., з 06.09.2015р. по 27.08.2017р. та з 01.09.2017р. по 10.10.2017р. - в одинарному обчисленні.

Загалом фактично становить 25 років 2 місяці 26 днів, що на думку відповідача є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я.

Для зарахування до спеціального стажу наступних періодів: з 02.02.1999р. по 28.02.1999р., з 17.01.2000р. по 31.01.2000р., з 21.12.2000р. по 31.12.2000р., з 01.09.2015р. по 05.09.2015р., з 28.08.2017р. по 31.08.2017р., - законні підстави відсутні, з огляду на перебування заявниці в дані періоди у відпустках без збереження заробітної плати.

До спеціального стажу не зараховано період роботи позивача з 01.08.2002р. по 31.08.2002р., з огляду на відсутність відомостей про нарахування заробітної плати та сплату страхових внесків в системі персоніфікованого обліку.

Для застосування пільгового обчислення стажу за період роботи позивача з 19.03.2011р. по 31.03.2011р. законні підстави відсутні, з огляду на відсутність уточнюючої довідки про перебування не перебування її в даний період у відпустках без збереження заробітної плати.

Визначаючись щодо спірного питання про зарахування періодів до спеціального стажу, суд керується наступним.

Так, позивач вважає, що періоди роботи з 15.07.1994 року по 01.02.1999 року; з 01.03.1999 року по 16.01.2000 року; з 01.02.2000 року по 20.12.2000 року; з 01.01.2001 року по 31.07.2002 року; з 01.09.2002 року по 20.07.2004 року, з 03.05.2007 року по 18.03.2011 року, мають бути зараховані до спеціального стажу роботи в подвійному розмірі, що надає їй право на пенсію за вислугу років.

Підставою не зарахування вище вказаних періодів до стажу роботи в подвійному розмірі, в рішенні ГУ ПФУ від 15.01.2021 року зазначено, на відсутність документального підтвердження про наявність протитуберкульозного кабінету безпосередньо в Лучинецькій дільничній лікарні, в якій працювала ОСОБА_1 .

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 17.02.2021 року у справі №120/4377/18-а (провадження №К/9901/15812/19) зазначено, що відсутність у Переліку № 909 чіткого зазначення «медичний профілакторій в колгоспі» не нівелює характер виконуваної позивачкою роботи на посаді медичної сестри, тобто, виконання таких робіт, з яким законодавство пов`язує право особи на зарахування до спеціального стажу роботу, що надає право па пенсію за вислугу років.

Право на набуття пенсії за вислугою років, передбаченої п. "є" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пов`язане не лише з місцем роботи - закладом охорони здоров`я, а й з посадою, яку обіймає працівник - лікарі та середній медичний персонал. У випадку, що розглядається - медична сестра профілакторію.

Застосовуючи зазначений підхід до цієї справи, колегія суддів звертає увагу, що у спірних правовідносинах посада позивача: не передбачена Переліком №909, проте характер та суть виконуваної позивачем роботи свідчить про те, що на займаній посаді медичної сестри медпрофілакторію позивач була працівником охорони здоров`я.

Подібний підхід до трактування норм п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Переліку №909 міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №442/456/17, де спір торкався наявності/відсутності у особи права на призначення пенсії відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що: «...викладач музичної школи є педагогічним працівником позашкільного навчального закладу, тобто працівником освіти. Стаж роботи викладачем в дитячій музичній школі має зараховуватись до пільгового стажу осіб у розумінні п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» при розгляді територіальними органами Пенсійного фонду України відповідних заяв про призначення пенсії навіть попри те, що зазначена посада прямо не передбачена затвердженим Переліком №909». Формуючи зазначений висновок, Суд послався на наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, визначених у Конвенції, а також зазначив про необхідність практичної реалізації положень ст. 46 Конституції України щодо недопущення обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави.

За Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою КМ України № 909 від 04.11.1993 року, робота на посадах середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад) у, зокрема, лікарняних закладах, амбулаторно-поліклінічних закладах дає право на пенсію за вислугу років.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз», туберкульоз є соціально небезпечною інфекційною хворобою, що викликається мікобактеріями туберкульозу; до протитуберкульозних закладів відносяться лікувально- профілактичні заклади охорони здоров`я (протитуберкульозні диспансери, лікарні, санаторно-курортні, інші заклади) чи їх структурні підрозділи, в яких надається медична допомога хворим на туберкульоз. Перелік протитуберкульозних закладів затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до наказу МОЗ України №514 від 16.07.2009 року, затверджено перелік протитуберкульозних закладів, до яких поряд з іншими віднесено лікарняно - профілактичні заклади (в т.ч. територіальні медичні об`єднання (протитуберкульозне,фтизіатричне); протитуберкульозний диспансер) та структурні підрозділи лікарняних, амбулаторно- поліклінічних та санаторно-курортних лікувально-профілактичних закладів охорони здоров`я (туберкульозне (протитуберкульозне, фтизіатричне) відділення; туберкульозний (протитуберкульозний, фтизіатричний, у т.ч. дитячий) кабінет; кабінет контрольованого лікування хворих на туберкульоз - ДОТ (Directly Observed Treatment - лікування під безпосереднім наглядом) кабінет).

Згідно ст. 23 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз», працівники протитуберкульозних закладів мають право на пенсію за віком на пільгових умовах у порядку, встановленому пенсійним законодавством.

У відповідності до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Згідно положень ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказами Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року (надалі - Інструкція), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

У відповідності до п.2.3-2.8 Інструкції, записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження). У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою.

Отже, законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.

Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством.

Відповідно до п. 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, - у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Постановою Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, затверджений Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі - Порядок №22-1).

Підпунктом 2 пункту 2.1 розділу II «Документи, необхідні для призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший» Порядку № 22-1 встановлено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу).

Приписами статті 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» також визначено, що органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Тобто органи, які призначають пенсію мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню.

Згідно з абзацом першим пункту 4.7 розділу IV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку № 22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

За матеріалами справи, позивач до пенсійного органу подала уточнюючу довідку від 09.12.2020 №02-06/2122, видану КНП "Мурованокуриловецька ЦРЛ", згідно якої вона дійсно працювала в Лучинецькій дільничній лікарні з 15.07.1994. Згідно даної довідки Лучинецька дільнична лікарня входила до складу Мурованокуриловецького РТМО, що підтверджується штатним розкладом від 1997 року. Також було додано посадову інструкцію медичної сестри тубкабінету Мурованокуриловецького РТМО.

Крім того, на розгляд в управління ПФУ ОСОБА_1 було надано:

- рішення засідання комісії по трудових спорах по КНП «Мурованокуриловецька ЦРЛ» від 28.09.2020 року (відповідно до якого було вирішено внести зміни до запису в трудовій книжці ОСОБА_1 , а саме вважати її працюючою за посадою медичної сестри по обслуговуванню туберкульозних хворих протитуберкульозного кабінету поліклінічного відділення Муровакуриловецького РТМО);

- наказ №203 від 30.09.2020 року по КНП «Мурованокуриловецька ЦРЛ» (згідно якого на підставі протоколу №1 засідання комісії по трудових спорах при КНП «Мурованокуриловецька ЦРЛ» від 28.09.2020р. внесено зміни до наказу №46 від 09.06.1998р. про переведення заявниці на посаду медсестри по обслуговуванню туберкульозних хворих протитуберкульозного кабінету поліклінічного відділення Мурованокуриловецького РТМО з 05.06.1998 року),

- витяг з наказу №1 від 11.04.2011 року по КНП «ЦПМСД Мурованокуриловецької районної ради» (відповідно якого заявницю прийнято на посаду сестри медичної кабінету профілактики туберкульозу ДОТС-терапїї ЦПМСД Лучинецької амбулаторії ЗПСМ з 01.04.2011 року);

- положення про протитуберкульозний кабінет Мурованокуриловецького РТМО від 01.04.1998;

- положення про протитуберкульозний кабінет Мурованокуриловецької ЛПЛ від 05.01.2017; положення про діяльність протитуберкульозного кабінету КУ «Мурованокуриловецький районний медичний центр ПМСД» від 2011 року;

- посадові інструкції медичної сестри тубкабінету по Мурованокуриловецькому РТМО та по КУ «Мурованокуриловецький РМЦПСМД».

Отже, висновок відповідача, що надані документи не підтверджують наявність протитуберкульозного кабінету безпосередньо в Лучинецькій дільничній лікарні, не змінює характеру виконуваної роботи позивачем, оскільки наявними та допустимими доказами доводиться її робота на посаді медсестри по обслуговуванню туберкульозних хворих протитуберкульозного кабінету та на посаді сестри медичної кабінету профілактики туберкульозу.

За наведеного, суд вважає правомірними та обґрунтованими вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років згідно п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", в подвійному розмірі вказані вище періоди роботи.

Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підсумовуючи, враховуючи, що ОСОБА_1 було подано достовірні, повні та достатні відомості про стаж її роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, всі записи в трудовій книжці засвідчені відповідно до вимог діловодства та додаткового підтверджені наданими уточнюючими довідками і документами, позивач має право на призначення пенсії з часу звернення до Пенсійного фонду України, тобто з 01.10.2020 року.

Відтак, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Згідно з ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 05.06.2020 року у справі № 280/5161/19, вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумови для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати невинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо), як способу усунення наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності, є однією процесуальною вимогою, а отже оплачується судовим збором як за одну вимогу немайнового/майнового характеру.

При поданні до адміністративного суду позовної заяви, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 908 гривень, саме така сума судових витрат має бути стягнена з відповідача на користь першої.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення №72 від 15.01.2021 року Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови в призначенні пенсії за вислугу років та зарахуванні періодів роботи ОСОБА_1 до спеціального стажу роботи в подвійному розмірі, що надає їй право на пенсію за вислугу років.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років згідно п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", в подвійному розмірі наступні періоди роботи: з 15.07.1994 року по 01.02.1999 року; з 01.03.1999 року по 16.01.2000 року; з 01.02.2000 року по 20.12.2000 року; з 01.01.2001 року по 31.07.2002 року; з 01.09.2002 року по 20.07.2004 року, з 03.05.2007 року по 18.03.2011 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити, нараховувати і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 01.10.2020 року, як працівнику охорони здоров`я, відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області сплачений при зверненні до суду судовий збір в розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити: ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ); Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (код ЄДРПОУ - 13322403, вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21036)

Суддя Дмитришена Руслана Миколаївна