Справа № 0740/960/18
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2021-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 0740/960/18 пров. № А/857/5198/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Носа С. П.,

суддів Іщук Л. П., Шевчук С. М.,

за участю секретаря судового засідання Чопко Ю. Т.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 січня 2021 року у справі № 0740/960/18 (головуючий суддя Іванчулинець Д. В., повний текст складено 25 січня 2021 року) за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про скасування вимоги зі сплати боргу та рішення про застосування штрафних санкцій,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 12.06.2018 року про заборгованість з сплати єдиного внеску в сумі 152639,74 грн., скасування рішення № від 12.06.2018 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 31344,77 грн.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2019 року позовні вимоги задоволено повністю, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2019 року залишено без змін рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2019 року.

Постановою Верховного Суду від 25 лютого 2020 року скасовано рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2019 року, а справу № 0740/960/18 направлено на новий розгляд до Закарпатського окружного адміністративного суду.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 січня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 12.06.2018 року про заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 152639,74 грн. Визнано протиправним та скасовано рішення № від 12.06.2018 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 31344,77 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, відповідач Головне управління ДПС у Закарпатській області, оскаржило його в апеляційному порядку, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови було порушено норми матеріального та процесуального права. Також вказано, що жодних документів, які підтверджують задекларовану суму чистого оподаткованого доходу, на який нараховується єдиний внесок і яка зазначена у звітах в кожному місяці позивачем не надано. Зазначено, що витрати на ремонт та обслуговування автомобілів у 2017 році були предметом розгляду у іншій справі, в якій платник оскаржував податкове повідомлення-рішення № від 12 червня 2018 року про донарахування грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 січня 2019 року в задоволенні позову було відмовлено в повному обсязі.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, тому відповідно до ч.4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Встановлено, що з 18.04.2018 р. по 10.05.2015 р. старшим державним ревізор-інспектором відділу контрольно-перевірочної роботи фізичних осіб управління податків і зборів з фізичних осіб Головного управління ДФС у Закарпатській області Тимчуком Б.Т., та старшим державним ревізор-інспектором відділу контрольно-перевірочної роботи фізичних осіб управління податків і зборів з фізичних осіб Головного управління ДФС у Закарпатській області Комаромі С.М. проведено документальну планову виїзну перевірку фінансово-господарської діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2017 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиного внеску) за період 01.01.2015 р. по 31.12.2017 р., за результатами якої складено акт від 17.05.2018 №537/13-11/ НОМЕР_1 .

За результатами акту перевірки, Головним управлінням ДФС у Закарпатській області було прийнято рішення № від 12.06.2018 р. про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 31344,77 грн., вимогу № Ф- від 12.06.2018 р. про сплату ОСОБА_1 суми недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 152639,74 грн.

Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.

Встановлено, що в Акті перевірки зафіксовано, що за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2017 р. ФОП ОСОБА_1 задекларовано дохід отриманий від здійснення підприємницької діяльності та підтверджено документально витратами пов`язаними з господарською діяльністю у відповідності до Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-УІ, із змінами та доповненнями, Закону України від 16.07.99 № 996-ХІУ Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.

Чистий оподатковуваний дохід від підприємницької діяльності за 2017 рік, за даними перевірки, складає 1557370,22 грн. (валовий дохід 29528578,60 грн. - валові витрати 27971208,38 грн. = 1557370,22 грн.) проти 823071,40 грн., заявленого ФОП ОСОБА_1 у декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік, різниця заниження чистою оподаткованого доходу в сумі 734298,82 грн.

Із загального обсягу понесених витрат 2017 року перевіряючими виключено витрати пов`язані з утриманням транспортних засобів, що використовуються у підприємницькій діяльності і підтверджені первинними документами та відображені у акті перевірки.

Відповідачем самостійно була визначена сума чистого доходу, отриманого платником податків в кожному конкретному місяці 2015-2017 років із застосуванням показника середньомісячного оподатковуваного доходу з посиланням на абз. 2 підпункту 2 пункту 5 розділу IV Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року за № 508/26953), із змінами та доповненнями (далі - Інструкція № 449), платники, визначені підпунктом 3 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) пункту 1 розділу II цієї Інструкції, здійснюють розрахунок єдиного внеску за календарний рік до 10 лютого наступного року на підставі даних річної податкової декларації. При визначенні доходу (прибутку), з якого сплачується єдиний внесок, враховується кількість місяців, у яких отримано дохід (прибуток). Базою нарахування єдиного внеску є чистий оподатковуваний дохід (прибуток), зазначений у податковій декларації, поділений на кількість місяців, протягом яких він отриманий. До зазначеної суми з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску застосовується ставка, зазначена в пункті 3 розділу III цієї Інструкції.

Згідно з частиною другою статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній до 1 січня 2017 року), яка визначає базу нарахування ЄСВ, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Абзацами третім, п`ятим частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній до 1 січня 2017 року), якою визначено порядок обчислення і сплати ЄСВ, передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

З 1 січня 2017 року набрали чинності зміни до Закону № 2464-VI, внесені Законом України від 17 травня 2016 року № 1369-VIII Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення соціального захисту осіб, які доглядають за дітьми-інвалідами та інвалідами I групи та Законом України від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року), яка визначає базу нарахування ЄСВ, для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Абзаци третій, п`ятий частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VI в редакції, чинній з 1 січня 2017 року, змін не зазнали.

Відтак, періодом, за який фізична особа підприємець, яка перебуває на загальній системі оподаткування, сплачувала єдиний внесок відповідно до Закону № 2464-VI (в редакції до 1 січня 2018 року) був календарний рік. При цьому, база нарахування єдиного внеску розраховувалася такою особою щомісяця виходячи з отриманого нею доходу, а за відсутності доходу у відповідному звітному році або окремому місяці звітного року, законодавство з 1 січня 2017 року встановлює обов`язок особи самостійно визначити базу для нарахування ЄСВ, але її розмір не може бути більшим за максимальний та меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Розрахунок бази нарахування ЄСВ, наведений відповідачем, зводиться до визначення середньомісячного доходу позивача протягом 2015 2017 років, проте такий спосіб не передбачений статтею 7 Закону № 2464-VI або іншими нормами.

Щодо посилання відповідача на Інструкцію № 449 варто зауважити, що абзац другий підпункту 2 пункту 5 розділу IV Інструкції, в редакції чинній на момент її прийняття, визначав, що базою нарахування єдиного внеску є чистий оподатковуваний дохід (прибуток), зазначений у податковій декларації, поділений на кількість календарних місяців, протягом яких він отриманий. До зазначеної суми з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску застосовується відповідна ставка, зазначена в пункті 3 розділу ІІІ цієї Інструкції.

Наказом Міністерства фінансів України від 28 березня 2016 року Про внесення змін до Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування внесено зміни до Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449, шляхом викладення її у новій редакції. Зміни набрали чинності 17 травня 2016 року.

Абзац другий підпункту 2 пункту 5 цього розділу Інструкції, в новій редакції, визначав, що базою нарахування єдиного внеску є чистий оподатковуваний дохід (прибуток), зазначений у податковій декларації, поділений на кількість місяців, протягом яких він отриманий. До зазначеної суми з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску застосовується ставка, зазначена в пункті 3 розділу ІІІ цієї Інструкції.

Отже, Інструкція № 449 по іншому, ніж Закон № 2464-VI, визначає порядок розрахунку бази оподаткування єдиного внеску. Проте Інструкція № 449 є підзаконним нормативним актом, який визначає процедуру нарахування і сплати єдиного внеску, і у разі суперечності її норм із нормами Закону № 2464-VI, підлягають застосуванню норми акта вищої юридичної сили Закону.

Згідно з п.п. 177.1, 177.2 ст. 177 ПК України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до п.п. 177.4.1 п. 177.4 ст. 177 ПК України, до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.

Підпунктом 177.4.4 п. 177.4 статті 177 ПК України передбачено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Крім цього, пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 ПК України передбачено, що не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат пов`язаних з господарською діяльністю звітного періоду витрати на проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів.

Таким чином, фізична особа підприємець, яка перебуває на загальній системі оподаткування вправі відносити до складу витрати, які пов`язані з господарською діяльністю, безпосередньо приймають участь в отриманні доходу: вартість матеріалів, комплектуючих виробів, запасних частин та інших матеріалів, а також витрати на проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів.

У відповідності до КВЕД ДК 009:2010, клас 49.41, зокрема включає усі види перевезень вантажним автомобільним транспортом. Під час здійснення перевірки контролюючим органом встановлено, що фактично в період з 01.01.2017 р. по 31.12.2017 р. ФОП ОСОБА_1 здійснював вказаний вид діяльності.

Отже, ФОП ОСОБА_1 за спірний період надавав послуги з перевезення вантажів транспортними засобами, які, використовував у підприємницькій діяльності.

Відтак, дохід ФОП ОСОБА_1 залежав від експлуатаційних можливостей власних транспортних засобів, якими власне і надавав послуги з перевезення вантажів своїм контрагентам, а також забезпечував власне виробництво КВЕД ДК 009:2010, клас 10.61 Виробництво продуктів борошномельно круп`яної промисловості (основний вид діяльності) - сировиною (доставка зернових - пшениця, ячмінь, кукурудза для власних потреб). У зв`язку з цим, рішення віднесення до складу витрат пов`язаних з господарською діяльністю, а саме із заміною запчастин на обслуговування, проведення ремонту, реконструкції, модернізації транспортних засобів за період 01.01.2017 року по 31.12.2017 року, є правомірне.

Факт отримання та використання в господарській діяльності запасних частин, отриманих послуг по транспортних засобах підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними первинними документами бухгалтерського обліку.

Із змісту акту вбачається, що вказані висновки контролюючого органу базуються на пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 ПК України.

Згідно з пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 ПК України, не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазаначив, що відповідач безпідставно дійшов висновку, що транспортні засоби, які ФОП ОСОБА_1 використовував у своїй підприємницькій діяльності (DAF FT XF 95.480, Volvo НОМЕР_2 , Mercedec НОМЕР_3 , напівпричепи WIELTON NW-3), є основними засобами подвійного призначення, а також, що вказані транспортні засоби є вантажними автомобілями.

Однак, надаючи визначення поняттю "утримання", контролюючий орган посилався на Правила експлуатації колісних транспортних засобів, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України від 26.07.2013 року № 550.

Згідно із п.п. 26, п. 6 розд. І, Правил від 26.07.2013 року № 550, у цих Правилах терміни вживаються в таких значеннях: утримання транспортного засобу - забезпечення державної реєстрації, дотримання умов безпечності технічного та санітарного стану, проведення обов`язкового технічного контролю, своєчасного виконання технічного обслуговування і ремонту, охорони, передання транспортного засобу та його швидкозношуваних складників на утилізацію або видалення відповідно до законодавства.

У зв`язку з цим, контролюючий орган дійшов до висновку, що фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування не має право включати до складу витрат, пов`язаних із його господарською діяльністю, зазначені витрати на утримання вантажних автомобілів, зокрема витрати на технічне обслуговування та ремонт.

Однак, суд звертає увагу, що Податковий кодекс України не містить поняття утримання основних засобів та утримання транспортного засобу.

Так, згідно з п.п. 1,2 Правил від 26.07.2013 року № 550, Правила визначають механізм організації безпечного утримання колісних транспортних засобів (КТЗ) категорій М, N, О впродовж експлуатаційного життєвого циклу автомобільним перевізником (їх власником, орендарем), автомобільним самозайнятим перевізником, а також підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності (далі - перевізники). Ці Правила можуть використовуватися підприємствами автомобільного сервісу (далі - ремонтники). Ці Правила не стосуються питань охорони праці, пожежної безпеки, організації і забезпечення використання колісних транспортних засобів з метою надання транспортних послуг, питань дотримання правил дорожнього руху. Ці Правила поширюються на суб`єктів господарювання, які організовують або здійснюють роботи у сфері технічної експлуатації колісних транспортних засобів (придбання продаж, утримання, передання на утилізацію колісних транспортних засобів або їх частин).

Крім цього, Податковий кодекс України, не містить визначення (критеріїв), за яких обставин (умов) основні засоби подвійного призначення визначаються такими, що мають ознаки подвійного призначення, які б відповідно мали визначати на які цілі вантажні автомобілі можуть використовуватись частково/повністю фізичною особою - підприємцем через те, що їх власником є фізична особа.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач помилково дійшов висновку про те, що транспортні засоби, які ФОП ОСОБА_1 використовував у своїй підприємницькій діяльності, є вантажними автомобілями, а тому є основними засобами подвійного призначення.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС та статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини передбачено застосування судами Конвенції та практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

Суд апеляційної інстанції застосовує позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), викладену у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України», де вказано, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на все вищевказане, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції ці обставини було враховано та мотивовано та законно прийнято рішення про задоволення адміністративного позову.

Згідно з ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись статтями 241, 250, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 січня 2021 року у справі № 0740/960/18 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Л. П. Іщук
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 25 червня 2021 року.