Справа № 420/11894/20
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2021-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
О К Р Е М А Д У М К А
Колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду, розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суд від 17 лютого 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУ НП в Одеській області, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, постановою від 24.06.2021 року апеляційну скаргу задовольнила, рішення суду першої інстанції скасувала та прийняла по справу нову постанову про задоволення позовних вимог.
Предметом оскарження у даній справі були накази Головного управління Національної поліції в Одеській області від 25.09.2020 року №2290 та від 20.10.2020 року №1403 о/с, якими позивача було звільнено з посади інспектора сектору дізнання в Приморському відділі поліції в місті Одеса ГУНП в Одеській області за порушення службової дисципліни, яке виразилось в невиході на службу з 20.07.2020 року по 11.09.2020 року без поважних причин, в неповідомленні про причини відсутності безпосереднього керівника, не передачі кримінальних проваджень, що перебували у його провадженні та відсутності контролю за своєю поведінкою під час телефонної бесіди з капітаном поліції ОСОБА_2 ..
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції погодився з висновками проведеного відносно позивача службового розслідування, та зазначив, що надані позивачем медичні довідки та виписки не є документами, підтверджуючим тимчасову непрацездатність та не можуть враховуватися як обґрунтування поважності причин невиходу на службу. Також суд першої інстанції вказав на те, що позивач не надав доказів належного повідомлення керівництва про його тимчасову непрацездатність.
Скасовуючи рішення суд першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, колегія суддів прийшла до висновку про протиправність спірних наказів про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення.
В якості обґрунтування протиправності спірних наказів колегія суддів зазначила наступне:
- обов`язковою умовою для звільнення державного службовця є встановлення систематичності (тобто вчинених неодноразово протягом року) прогулів (відсутності на роботі більше трьох годин) цієї особи без поважних причин;
- складені відповідачем акти про відсутність позивача на службі в період з 20.07.2020 р. по 11.09.2020 року не є належними та достатніми та допустимими доказами, що свідчать про систематичність вчинення позивачем дисциплінарного проступку;
- відповідачем не надано жодного рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за наслідком встановлення факту відсутності його на службі більше трьох годин протягом робочого дня у вказані в наказі дні, що відповідно виключає можливість встановлення систематичності прогулів ОСОБА_1 ;
- одним наказом до позивача застосовано дисциплінарне стягнення нібито за декілька самостійних дисциплінарних правопорушення, що суперечить вимогам закону;
- у спірних правовідносинах відсутня така кваліфікуюча ознака вчиненого позивачем дисциплінарного проступку як систематичність, що в свою чергу виключає застосування до нього такого виду дисциплінарного стягнення як звільнення з посади.
Також колегія суддів дійшла висновку, що, виходячи з позиції превалювання змісту над формою, надані позивачем медичні довідки та виписка із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого є належними доказами, які підтверджують тимчасову непрацездатність позивача та відсутність з поважних підстав позивача на службі саме в період з 20.07.2020 року по 11.09.2020 року.
Крім того, колегія суддів визнала доведеним факт повідомлення позивачем своєму керівництву про його тимчасову непрацездатність, пославшись на наданий позивачем до суду аудіо запис телефонної розмови та пояснення допитаних в судовому засіданні суду апеляційної інстанції свідків.
З такими висновками своїх колег погодитися не можу, виходячи з наступного.
Жодним нормативним актом не передбачено, що умовою притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції за вчинені прогулів повинна бути систематичність такого виду дисциплінарного проступку, тобто вчинення його неодноразово протягом року, та попереднє притягнення такого поліцейського до дисциплінарної відповідальності за прогули у вигляді догани, чи у вигляді іншого більш м`якого покарання ніж звільнення.
Згідно пунктом 6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
А згідно Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 року №2337-VIII дисциплінарне стягнення застосовується до поліцейського за вчинення дисциплінарного проступку, яким визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.
Отже, відсутність на службі без поважних причин, незалежно від тривалості такої відсутності, але не менше трьох годин, є дисциплінарним проступком, за який, враховуючи характер його вчинення, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби, може бути застосований один з передбачених ч.3 ст.13 Дисциплінарного статуту Національної поліції України видів дисциплінарних стягнень, у тому числі і звільнення із служби в поліції.
Виходячи з цього, вважаю, що відсутність поліцейського на службі без поважних причин з 20 липня по 11 вересня 2020 року є таким дисциплінарним проступком, за який в повній мірі може бути застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції.
Вважаю також помилковим висновок своїх колег про те, що спірними наказами до позивача застосовано дисциплінарне стягнення нібито за декілька самостійних дисциплінарних правопорушень, оскільки встановлена службовим розслідування відсутність позивача на службі без поважних причин з 20 липня по 11 вересня 2020 року є одним триваючим дисциплінарним проступком, в період якого позивач не виходив на службу.
Також не погоджуюсь з висновком своїх колег, що надані позивачем медичні довідки та виписка із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого є належними доказами, які підтверджують тимчасову непрацездатність позивача та відсутність з поважних підстав позивача на службі саме в період з 20.07.2020 року по 11.09.2020 року.
Вважаю, що суд першої інстанції цілком обґрунтовано відхилив надані позивачем вищевказані медичні документи, як неналежне підтвердження непрацездатності позивача у вказаний період, оскільки згідно Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я України 13.11.2001 року №455, непрацездатність працівників повинна засвідчуватися виключно листком непрацездатності.
Так, згідно з п.1-3 Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.11.2004 року №532/274/136-ос/1406, листок непрацездатності - це багатофункціональний документ, який є підставою для звільнення від роботи у зв`язку з непрацездатністю та з матеріальним забезпеченням застрахованої особи в разі тимчасової непрацездатності, вагітності та пологів.
Враховуючи передбачені вказаною вище інструкцією вимоги до листка непрацездатності, вважаю, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що надані позивачем довідка від 31.07.2020 року №535, видана КНП Центр первинної медико санітарної допомоги №12; довідка від 29.09.2020 року №514, видана КНП Центр первинної медико санітарної допомоги №12 ОМР; довідка КНП Міська лікарня №5 ОМР №21 від 11.09.2020 року та виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №514 від 29.09.2020 року, виданої КНП Центр первинної медико санітарної допомоги №12 ОМР та від 11.09.2020 року, виданої КНП Міська лікарня №5 ОМР не відповідають вимогам до листка непрацездатності та, відповідно, не можуть підтверджувати тимчасову непрацездатність позивача, а, відповідно, і не можуть бути доказами поважності причин невиходу позивача на службу.
Слід також звернути увагу на той факт, що в позовній заяві позивач стверджував про перебування його саме на стаціонарному лікуванні, однак з наданих позивачем медичних довідок та виписок факту перебування позивача на стаціонарному лікуванні не вбачається, що свідчить про надання позивачем пояснень, які спростовуються доказами, наданими самим позивачем.
Також не погоджуюсь з висновком своїх колег про те, що зібрані докази, зокрема, наданий позивачем аудіо запис телефонної розмови та допитані в судовому засіданні суду апеляційної інстанції свідки, підтвердили факт повідомлення позивачем свого керівництва про його тимчасову непрацездатність.
Вважаю, що суд першої інстанції обґрунтовано відхилив наданий позивачем до суду аудіо запис телефонної розмови, як такий, що не дає можливості достеменно встановити, коли саме він був зроблений, а з його змісту можливо зробити висновок про те, що він дійсно був відсутній на службі без здійснення відповідних офіційних дій з повідомлення керівництва та відділу кадрів місця проходження служби про причини не з`явлення на службі та те, що він не виходив на зв`язок та не відповідав на телефонні дзвінки. При цьому характеру вказаної телефонної розмови, зазначеної позивачем як офіційної, з особою, ідентифікованою позивачем як капітан поліції ОСОБА_2 , вбачається відсутність контролю поведінки позивача та тактовності офіційної бесіди.
Крім того, допитані в апеляційній інстанції в якості свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначили, що після завершення відпустки позивача та невиходу його на роботу вони неоднократно намагались додзвонитися позивачу та дізнатися про причини його відсутності на службі. Під час однієї такої телефонної розмови позивач повідомив, що причиною його відсутності на роботі є смерть близької йому людини (дядька), однак жодного підтвердження такого факту позивач не надав. В подальшому вони також намагались періодично зв`язатися з позивачем, який на зв`язок не виходив. Факти відсутності позивача на роботі фіксували відповідними актами.
Слід зазначити, що позивач заперечив пояснення двох свідків, стосовно повідомлення ним в телефонній ромові про те, що причиною його відсутності на службі була смерть близької людини.
В ході апеляційного розгляду додатково було встановлено, що позивач був відсутній на службі не лише в період з 20.07.2020 року по 11.09.2020 року, як встановлено під час службового розслідування, а весь час з 20.07.2020 року і до моменту винесення остаточного наказу про звільнення від 20.10.2020 року №1403 о/с, тобто на протязі трьох місяців.
При цьому, визначивши період свого хворобливого стану до 11 вересня 2020 року, позивач не вказує на існування будь-яких поважних причини невиходу його на службу з 11 вересня 2020 року і до моменту його звільнення 20 жовтня 2020 року.
Колегія суддів в своїй постанові даному факту будь-якої правової оцінки не надала.
Підсумовуючи вищенаведене, погоджуючись з висновком суду першої про правомірність притягнення позивача спірними наказами до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції, що в свою чергу є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
СуддяК.В. Кравченко