Справа № 380/12368/20
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2021-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2021 року м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Коморний О.І.,

секретар судового засідання Бабич Ю.Б.

за участю:

позивач ОСОБА_1

представник позивача Охота С.О.

представник відповідачів Терех І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції у Львівській області, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області та стягнення коштів.

Обставини справи.

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій просить, з урахуванням збільшення позовних вимог:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 690 днів відпустки;

- зобов`язати та стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області грошову компенсацію за невикористані 690 днів чергової та додаткової відпусток на користь ОСОБА_1 у розмірі 742046 гривень 70 копійок;

- стягнути з Головного управління Національної поліції України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, за період з 04.08.2020 по день ухвалення судового рішення з розрахунку 1167,08 грн за кожен робочий день.

Позовні вимоги мотивує тим, що позивач у період з 13.07.1993 по 06.11.2015 проходив службу в органах УМВС України у Львівській області, а з 07.11.2015 по 03.08.2020 на різних посадах ГУНП у Львівській області. Вказує, що 06 листопада 2015 року згідно з пунктом 9 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, звільнений у запас Збройних Сил за пунктом 64 підпунктом «з» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації). Зазначає, що 03 серпня 2020 року наказом начальника ГУНП у Львівській області Позивача звільнено із служби в поліції за пунктом 4 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів). Позивач звернувся до суду, оскільки при звільнені йому не виплачено компенсацію за невикористані календарні дні відпустки та календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Вважає такі дії відповідача протиправними та просить суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 29 грудня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 17 лютого 2021 року справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просить суд задовольнити позов повністю.

Представник відповідачів проти позову заперечив, вказав, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року у справі № 380/7046/20 поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого спеціальної поліції відділу розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області з 04.08.2020. Просить суд відмовити в задоволенні позову.

Суд заслухав пояснення сторін, дослідив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та

встановив:

Згідно із записами в трудовій книжці ОСОБА_1 у період з 13.07.1993 по 06.11.2015 року перебував на службі в органах внутрішніх справ, з 07.11.2015 прийнятий на службу в поліції. Остання посада старший слідчий спеціальної поліції відділу розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого управління ГУНП у Львівській області (а.с. 15-16, 17-18).

Згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 від 10.04.2018 позивач має право на пільги, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3552-ХІІ від 22.10.1993 (а.с.19).

Відповідно до наказу ГУНП в Львівській області від 03.08.2020 № 235 о/с підполковника поліції ОСОБА_1 , старшого слідчого спеціальної поліції відділу розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого управління ГУНП у Львівській області, з 03.08.2020 звільнено зі служби в поліції відповідно до Закону України Про Національну поліцію за пунктом 4 частини 1 статті 77 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів). Підстава наказ НПУ від 21.05.2020 № 370 (а.с.14).

На час звільнення із служби сумарний стаж роботи позивача в органах міліції та поліції становив 33 роки в календарному обчисленні.

Позивач, вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за всі невикористані календарні дні відпустки та додаткової відпустки за 2018-2020 роки, звернувся до суду з адміністративним позовом.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України (чинний до 02.07.2015).

Статтею 19 Закону України «Про міліцію» передбачено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Стаття 22 Закону України «Про міліцію» передбачає, що держава гарантує працівникам міліції соціальний захист.

Розділом VI пункту 49 Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ (надалі - Положення), затверджуваним Кабінетом Міністрів України передбачено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки:

а) чергові;

б) короткострокові;

в) через хворобу;

г) канікулярні;

д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ;

є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.

Обчислення тривалості відпусток - подобове. Святкові дні, встановлені законодавством неробочими, до тривалості відпусток не включаються.

При визначенні тривалості відпусток не враховується також час, необхідний на дорогу до місця проведення відпустки і назад, у тому числі при поділі відпустки на дві частини, а також при відкликанні працівника з відпустки.

При наданні чергової та додаткової відпусток їх тривалість визначається діленням повного розміру кожної із відпусток на дванадцять і множенням на число повних місяців служби.

Згідно пункту 51 Розділу VI Положення, тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ, і передбачається тим, які мають вислугу: менше 10 років - 30 діб щорічно; від 10 до 15 років -35 діб щорічно; від 15 до 20 років - 40 діб щорічно; від 20 років і більше - 45 діб щорічно.

Пунктом 52 Розділу VI Положення визначено, що чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року.

Відповідно до пункту 56 Розділу VI Положення, особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580-VIII).

Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Згідно зі статтею 60 Закону № 580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини першої статті 77 Закону № 580-VIII, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Відповідно до частини 1 статті 92 Закону, поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначеними цим Законом.

Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами першою та другою статті 92 Закону № 580-VIII передбачено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Відповідно до частини 2 статті 93 Закону№ 580-VIII передбачено, що тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що за кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.

Відповідно до частини 9 статті 93 Закону№ 580-VIII, поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення.

Згідно із частиною 10 статті 93 Закону, поліцейським які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Згідно з абзацом другим пункту 15 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.

Критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських визначає Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року №260.

Відповідно до п.8 розділу III вищевказаного Порядку за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Системний аналіз змісту вищенаведених положень законодавства дає підстави для висновку, що позивач при звільнення зі служби набув право на компенсацію невикористаних днів відпустки.

Частиною першою статті 24 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР "Про відпустки" передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України "Про відпустки" передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 цього Закону, серед інших, учасникам бойових дій, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Системний аналіз змісту вищенаведених положень законодавства дає підстави для висновку, що позивач, як учасник бойових дій, мав право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати з набуттям статусу учасника бойових дій та з урахуванням доповнення Закону України "Про відпустки" статтею 16-2 згідно із Законом № 426-VIII від 14.05.2015, та відповідно набув право на компенсацію за невикористані додаткові відпустки по 14 днів щорічно. Обов`язок обліку таких відпусток та дотримання пов`язаних із ними гарантій покладається на роботодавця.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року по зразковій справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19) вирішено спір за подібних спірних правовідносин. Зазначене судове рішення є релевантним до розглядуваного спору і висновки ВП ВС безумовно заслуговують на увагу та підлягають врахуванню, однак в даному випадку невиплата позивачеві компенсації за невикористані дні додаткової відпустки не пов`язана із правозастосуванням відповідачем спеціального законодавства, а обумовлено в першу чергу не зверненням позивача за отриманням додаткової та щорічної відпустки у відповідному році служби та невизначенням у наказі про звільнення, який не оскаржувався та є чинним, не використаних днів відпустки, які підлягали компенсації.

Суд дійшов висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. При цьому не передбачено позбавлення такої особи права на відпустку, яке вона вже отримала в попередньому календарного році.

В наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки, що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, оскільки це суперечить суті та гарантіям як трудового так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

З огляду на не врегулювання положеннями Закону України "Про Національну поліцію" та Порядку № 260 питання компенсації невідбутої частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного питання підлягають застосуванню приписи КЗпП України, Закону України "Про відпустки".

Відповідно до норм частини першої статті 83 КЗпП України та частини першої статті 24 Закону України "Про відпустки", у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Суд наголошує, що компенсація за невикористані додаткові відпустки не обмежується тільки роком звільнення поліцейського та поширюється на роки, що передували звільненню.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 23.10.2019 по справі №826/8185/18, яка в силу ч.5 ст.242 КАС України, підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Отже, у випадку звільнення особи з органів Національної поліції України їй виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 19.01.2021 року у справі № 160/10875/19.

Суд наголошує, що положення Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові по справі №360/4127/19 від 07.05.2020.

Судом встановлено, що згідно довідки від 08.09.2020 Головного управління національної поліції у Львівській області ОСОБА_1 в 2017 році - надано відпустку 03.07.2018, в 2018 році - надано відпустку 17.01.2019, 07.02.2019 (а.с.20).

Судом також встановлено, що згідно довідки від 19.09.2020 та від 18.11.2020 №733 виданої головою ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області ОСОБА_1 , про те що йому в 1998 році - надано відпустку з 12.10. по 12.11.1998, в 1999 році - надано відпустку з 01.09. по 06.10.1999, в 2000 році - надано відпустку з 29.12. по 05.02.2001, в 2001 році - надано відпустку з 03.12.2001 по 10.01.2002, в 2002 році - надано відпустку з 05.08. по 16.09.2002, в 2004 році - надано відпустку з 18.08. по 22.09.2004, в 2008 році - надано відпустку з 15.09. по 31.10.2008, в 2009 році - надано відпустку з 01.01. по 15.01.2009, в 2010 році - надано відпустку з 09.08. по 08.09.2010, в 2011 році - надано відпустку з 19.12.2011 по 03.02.2011, в 2012 році - надано відпустку з 31.12.2012 по 15.02.2013, за 2013 рік невикористана частина становить 18 діб, за 2014 рік - невикористана частина становить 43 доби. В особових картках на грошове забезпечення інформація про невикористанні відпустки за період з 1993 по 1997 роки, з 2005-2007 роки, та 2015 роки інформація відсутня (а.с.22).

Як встановлено судом з листа Головного управління національної поліції у Львівській області від 12.11.2020 №М-512/05/13/17-2020 (а.с.21) вказано, що відповідно до записів у особових картках позивача на грошове забезпечення інформує наступне: за 2017 рік надано 1 добу, за 2018 рік надано 2 доби. За невикористану відпустку у період проходження служби з 01 січня до 03 серпня 2020 року виплачена грошова компенсація (наказ ГУНП у Львівській області від 03.08.2020 № 235 о/с). Одночасно повідомлено, що в особових картках позивача на грошове забезпечення інформація про невикористанні відпустки за 2015, 2016, 2019 роки, відсутня.

Судом встановлено з архівної відомості №1 за період з 01.01.2020 по 03.08.2020, ОСОБА_1 нараховано та виплачено компенсацію за відпустку 13138,47 грн (а.с.24).

Відповідно до наказу ГУНП в Львівській області від 03.08.2020 № 235 о/с, яким ОСОБА_1 з 03.08.2020 звільнено зі служби в поліції (а.с.14), суд встановив, що позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористану відпустку за фактично відпрацьований час у 2020 році у кількості 17 діб основної відпустки та 09 діб додаткової відпустки.

Разом з тим, як вказано позивачем та відповідачами не заперечується, невикористані дні чергової та додаткової відпустки, становлять: 1993 рік за 30 календарних днів; 1994 рік за 30 календарних днів; 1995 рік за 30 календарних днів; 1996 рік за 30 календарних днів; 1997 рік за 30 календарних днів; 1998 рік за 5 календарних днів; 2003 рік за 40 календарних днів; 2004 рік за 5 календарних днів; 2005 рік за 40 календарних днів; 2006 рік за 40 календарних днів; 2007 рік за 45 календарних днів; 2009 рік за 30 календарних днів; 2010 рік за 15 календарних днів; 2013 рік за 18 календарних днів; 2014 рік за 43 календарних днів; 2015 рік за 45 календарних днів; 2016 рік за 45 календарних днів; 2017 рік за 44 календарних днів; 2018 рік за 43 календарних днів; 2019 рік за 45 календарних днів; Всього: 648 днів чергової відпустки. Також за 2018, 2019, 2020 за 42 дні додаткової відпустки (14 днів за кожний рік).

Відповідачі не надали належних та допустимих доказів суду на підтвердження виплати компенсації чи надання позивачу загальну кількість днів невикористаної щорічної чергової та додаткової відпустки в кількості 690 днів.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням встановлених обставин, досліджених матеріалів справи суд дійшов висновку, що відповідач протиправно не виплатив ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 690 днів відпустки, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Разом з тим, судом встановлено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року у справі № 380/7046/20 позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано наказ начальника Головного управління Національної поліції у Львівській області від 03.08.2020 № 235 о/с По особовому складу в частині звільнення з 03 серпня 2020 року зі служби в поліції підполковника поліції ОСОБА_1 , старшого слідчого спеціальної поліції відділу розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого спеціальної поліції відділу розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області з 04.08.2020.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 105 361 (Сто п`ять тисяч триста шістдесят одна) гривню 74 коп. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого спеціальної поліції відділу розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області та стягнення з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 16229 (Шістнадцять тисяч двісті двадцять дев`ять) гривень 92 коп. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Суть позову визначається з урахуванням його матеріально-правової і процесуально-правової сторін. Це свідчить про те, що позов виступає процесуальною формою, яка забезпечує реалізацію матеріального закону, його примусове здійснення за допомогою держави в особі компетентного органу суду. Елементи позову є: 1) предмет; 2) підстава; 3) зміст. Предметом є та частина, яка характеризує матеріально-процесуальну вимогу позивача до відповідача стосовно якої позивач просить постановити судове рішення. Підстави позову складають підстави, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази. Підставами позову є: 1) юридичні факти, що визначаються нормами матеріального права; 2) доказові факти, тобто ті, що тісно пов`язані з фактами матеріально-процесуального характеру і на підставі яких можливо зробити висновок про їх наявність чи відсутність. Підстави поділяються на: 1) активні; 2) пасивні. Активні які підтверджують, що право належить позивачу, а виконання певних обов`язків відповідачу. Пасивні факти, з яких видно, що відповідач виконав дії, спрямовані на заперечення права позивача. Змістом позову є звернена до суду вимога позивача про здійснення певних дій з зазначенням способу судового захисту.

Підставою даного позову є невиплата позивачеві грошової компенсації за всі дні невикористаної відпустки при звільненні.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок.

Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Статтею 12 Конвенції МОП № 132 про оплачувані відпустки (переглянутої в 1970 році), ратифікованої Україною відповідно до Закону України від 29.05.2001 р. № 2481-III, передбачено, що угоди про відмову від права на мінімальну щорічну оплачувану відпустку або про невикористання такої відпустки із заміною її компенсацією чи іншим чином відповідно до національних умов визнаються недійсними або забороняються.

Водночас працівник має право на заміну грошовою компенсацією частини щорічної відпустки. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні (частина 4 статті 24 цього Закону про відпустки).

Отже, основною умовою для отримання грошової компенсації за частину щорічної відпустки є фактичне використання працівником в обов`язковому порядку 24 календарних днів щорічної відпустки.

Суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 24 Закону України "Про відпустки" ч. 1 ст. 83, ч. 1 ст. 116 КЗпП виплата компенсації за всі дні невикористаної відпустки можлива виключно у випадку звільнення.

Судом встановлено, що наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області від 03.08.2020 № 235 о/с скасовано в судовому порядку, поновлено позивача на посаді та стягнуто з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеногопрогулу.

Отже після поновлення позивача на службі, у позивача поновлені права на використання відпустки за попередні роки та відповідно відпала підстава позову - виплата компенсації за невикористані відпустки при звільненні та відповідно відпали підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відтак суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з Головного управління Національної поліції у Львівській області грошової компенсацію за невикористані 690 днів чергової та додаткової відпусток на користь ОСОБА_1 у розмірі 742046 гривень 70 копійок та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у звязку з поновленням позивача на службі.

Таким чином, за сукупністю наведених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позивач згідно з п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір звільнений від сплати судового збору, враховуючи приписи ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-248, 256, 294, 295, 371 КАС України, суд

у х в а л и в :

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 690 днів відпустки.

3. В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив судове рішення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 22.06.2021.

Суддя Коморний О.І.