Справа № 520/4521/21
Суддя: Бідонько А.В.
Дата ухвалення: 2021-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 червня 2021 р. №520/4521/21
Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Бідонька А.В.

при секретарі судового засідання - Ліпчанській Я.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Бутенко Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради (вул. Сумська, буд. 78,Харків,61002) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

- Визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради, щодо невиплати позивачу у повному обсязі щорічної разової грошової допомоги, та зобов`язати здійснити перерахунок щодо виплатити позивачу недоплаченної суми щорічної разової грошової допомоги у сумі - 6800,00 грн., відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», як учаснику бойових дій.

- Стягнути моральну шкоду в розмірі 1 500,00 грн. з Управління соціального захисту населенім адміністрації Київського району Харківської міської ради на його користь за рахунок бюджетних асигнувань.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 19.08.2016 року отримав посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 . З 06.10.2016 року отримує пільги на оплату комунальних послуг , необхідні документи надавав до Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради. Також зазначив, що з 2017 року отримує щорічну допомогу до 5 травня як учасник бойових дій. Зазначає, що у квітні 2020 року отримав грошову допомогу у розмірі 1390,00 грн. у відділенні АТ "Укрпошта". Водночас, всупереч рішенню Конституційного Суду України рішення від 27 лютого 2020 року №3-р/2020, відповідач, на думку позивача, протиправно виплатив грошову допомогу у неповному розмірі.

Ухвалою суду від 24.03.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у адміністративній справі за вищевказаним позовом.

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради з 19.08.2016 року, однак призначення разової грошової допомоги до 5 травня управлінням йому не проводилось взагалі, оскільки ОСОБА_1 проходить службу в іншому районі. Відомості про місце проходження служби позивачем Управлінню не відомі. У 2020 році виплати допомоги до 5 травня позивачу не проводились оскільки ОСОБА_1 був відсутній у списках-розпорядженнях. Зазначену допомогу він отримав у від органу соціального захисту населення за місцем служби до якого йому необхідно звернутися для здійснення перерахунку зазначеної допомоги.

Позивач через канцелярію суду надав відповідь на відзив, в якій зазначив, що відповідача про те, що закінчив службу у в/ч НОМЕР_2 НГУ 23.01.2019. Отже, автоматично з цього моменту він перебуває на обліку за місцем своєї реєстрації, а саме в Управлінні соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради.

У судове засідання призначене на 16.06.2021 року прибув позивач, просив суд задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засідання заперечував проти задоволення позовних вимог.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , має право на пільги, встановлені законодавством України для учасників бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 19.08.2016 року.

З 19.08.2016 року позивач перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради як учасник бойових дій.

Позивач зазначає, що у квітні 2020 року отримав грошову допомогу у розмірі 1390,00 грн. у відділенні АТ "Укрпошта", тобто у меншому розмірі ніж передбачено ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

У зв`язку з цим звернувся до Управлінні соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради із заявою щодо перерахунку та виплати разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком.

Листом від 06.01.2021 №13-203/91-06 позивача повідомлено, що згідно постанови Кабінету Міністрів України від 19 лютого 2020 року №112 "Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і "Про жертви нацистських переслідувань встановлено, що у 2020 році, зокрема, учасникам бойових дій розмір допомоги складає 1390,00 грн.

Також, у листі було зазначено, що у 2020 році позивач разову грошову допомогу до 5 травня в Управлінні не отримував та рекомендовано звернутись з питанням перерахунку вищезазначеної допомоги за місцем її отримання.

02.02.2021 року позивач з відповідною заявою звернувся до Обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат.

Обласним центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат листом від 11.02.2021 року №1592/06 було повідомлено позивача про те, що він як одержувач пільг та допомог у базах даних Харківської області станом на 01.02.2021 року на обліку не перебуває. Запропоновано звернутися до управління соціального захисту населення в якому позивач перебуває на обліку ( за місцем отримання пенсії або за місцем проживання, або за місцем служби).

Не погодившись з нарахуванням та виплатою щорічної разової грошової допомоги у меншому розмірі, ніж передбачено частиною п`ятою статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною другою статті 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Пунктом 3 статті 116 Конституції України визначено, що до повноважень Кабінету Міністрів України належить забезпечення проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Рішеннями Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 та від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 підтверджена конституційність повноважень Кабінету Міністрів України щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави.

Правовий статус ветеранів війни, створення належних умов для їх життєзабезпечення визначає Закон №3551-XII.

01 січня 1999 року набрав чинності Закон №367-ХІV, яким статтю 12 доповнено частиною четвертою, відповідно до якої щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком.

Підпунктом б підпункту 2 пункту 20 розділу ІІ Закону України від 28 грудня 2007 року №107-VI Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України (далі - Закон №107-VI) текст вказаної вище частини статті 12 Закону №3551-XII викладено в новій редакції, відповідно до якої щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 зміни, внесені підпунктом б підпункту 2 пункту 20 розділу ІІ Закону №107-VI, визнані неконституційними.

Протягом 2012-2014 років на підставі законів України про Державний бюджет України на відповідні роки норми і положення статті 13 Закону №3551-XII застосовувалися у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону №3551-XII фінансування витрат, пов`язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

Правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства визначаються БК України.

Згідно із підпунктом 5 пункту 63 розділу І Закону України від 28 грудня 2014 року №79-VIII Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин розділ VI Прикінцеві та перехідні положення БК України доповнено пунктом 26, відповідно до якого норми і положення, зокрема, статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону №3551-XII застосовуються у порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Конституційний Суд України Рішенням від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення БК України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону №3551-XII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

При цьому Конституційний Суд України у пункті 2.2 мотивувальної частини вказаного Рішення, посилаючись на положення свого Рішення від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, дійшов висновку про те, що БК України не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України.

Таким чином, на час виникнення спірних відносин Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 відновлено дію відповідних норм Закону №3551-XII про розміри разової допомоги до 5 травня у редакції Закону №367-ХІV.

Водночас Кабінет Міністрів України у Постанові №112 установив, що у 2020 році виплата разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законом №3551-XII, особам, вказаним у статтях 12, 13, 14, 15 та 16 Закону №3551-XII, здійснюється у розмірі, меншому, ніж це передбачено статтями 12, 13, 14, 15 та 16 Закону №3551-XII .

Отже, на час виплати позивачу у квітні 2020 року щорічної разової грошової допомоги до 5 травня одночасно діяли Закон №3551-XII і Постанова №112.

Виходячи із визначених у частині четвертій статті 7 КАС України загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, для визначення розміру разової грошової допомоги учасникам бойових дій у 2020 році слід застосовувати не Постанову №112, а Закон №3551-XII, який має вищу юридичну силу.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що разова грошова допомога до 5 травня у 2020 році повинна виплачуватися особам, вказаним у статтях 12, 13, 14, 15 та 16 Закону №3551-XII у розмірі, встановленому цими статтями у редакції Закону №367-ХІV.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 13.01.2021 по справі №440/2722/20, яка є обов`язковою для врахування в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради як учасник бойових дій, проте призначення разової грошової допомоги до 5 травня відповідачем йому не проводилось, оскільки ОСОБА_1 проходить службу в іншому районі.

Також судом, було встановлено, що відповідачем виплата допомоги у 2020 році ОСОБА_1 не проводилась, оскільки він був відсутній у списках - розпорядженнях.

Судом протокольною ухвалою від 07.06.2021 року було витребувано у позивача докази щодо підтвердження виплати разової грошової допомоги до 5 травня у 2020 році саме Управлінням соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради.

Проте позивачем не було надано належних та допустимих доказів, що саме Управлінням соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради було здійснено виплату разової грошової допомоги до 5 травня у 2020 році.

Суд зазначає, що положеннями статті 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Вказане кореспондується з ч. 1 ст. 6 КАС України.

Частиною 1 статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття охоронюваний законом інтерес. Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття охоронюваний законом інтерес означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Конституційний Суд України у рішенні №19-рп/2011 від 14.12.2011, зокрема, зазначив: Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Тобто, Конституційний Суд України визначив залежність виникнення права особи на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України, виключно із існуванням порушення, створенням перешкод для реалізації конкретних прав і свобод такої особи. Наведене підтверджується також положеннями частин третьої-п`ятої статті 55 Конституції України, у яких чітко вказано про захист своїх прав і свобод.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізує владні управлінські функції стосовно заявника. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 18.06.2018 у справі №800/587/17.

Також, Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 по справі № 522/3665/17 (провадження № К/9901/38991/18) констатував, що з огляду на вимоги статтей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень. Також, Верховний Суд встановив, що в контексті завдань адміністративного судочинства (статті 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту. При цьому, заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Враховуючи вищезазначене, суд прийшов до висновку, що Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради не порушувало прав позивача.

Оскільки позивачем не було надано належних та допустимих доказів того, що його права були порушенні Управлінням соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

За приписами ч. 1 та ч. 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.

Зважаючи на встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 14, 243-246, 291, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради (вул. Сумська, буд. 78,Харків,61002) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 22 червня 2021 року.

Суддя Бідонько А.В.