Справа № 420/13822/20
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2021-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/13822/20

Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

рішення суду першої інстанції прийнято у

м. Одеса, 24 лютого 2021 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Єщенка О.В., Шляхтицького О.І.

секретар судового засідання Недашковська Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Венедіктової Ірини Валентинівни, Одеської обласної прокуратури, про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Венедіктової Ірини Валентинівни, Одеської обласної прокуратури, про визнання протиправним та скасування наказу від 04 листопада 2020 року №430к та поновлення ОСОБА_1 на посаді Прокурора Одеської області; визнання протиправним та скасування наказу від 06 листопада 2020 року №2472к, стягнення на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 травня 2014 року Генеральною прокуратурою України винесено наказ № 818K, яким державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 призначено прокурором Одеської області строком на п`ять років, та затверджено головою колегії прокуратури цієї області. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 05.12.2014р., залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 03.02.2015р., по справі №815/4359/14 позов ОСОБА_1 задоволено, скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 02.07.2014р. №972к про звільнення державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 з посади прокурора Одеської області в порядку переведення за його згодою на іншу роботу в органах прокуратури України (п.5 ст.36 КЗпП України) з 07.07.2014р. та увільнення від обов`язків голови колегії прокуратури Одеської області і поновлено державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 на посаді прокурора Одеської області з 07.07.2014р. Постановою Вищого адміністративного суду України від 18 травня 2016 року у справі №815/4359/14 скасовано рішення суду першої та апеляційної інстанцій, прийнято нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . На момент прийняття ВАСУ даної постанови, наказом Генеральної прокуратури України №46к від 29 березня 2016 року на виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 05.12.2014 року, ОСОБА_1 поновлено на посаді Прокурора Одеської області. Наказом в.о. Генерального прокурора України від 15.04.2016 року №69к державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Одеської області та з органів прокуратури у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст.36 КЗпП України. Рішенням суду від 09 червня 2020 року по справі №815/2052/16 за позовом ОСОБА_1 (надалі-Позивач) до Офісу Генерального прокуратура, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на боці відповідача Прокурора Одеської області Вихора Максима Анатолійовича про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ в.о. Генерального прокурора України від 15.04.2016р. №69к про звільнення державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 з посади прокурора Одеської області та з органів прокуратури у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст.36 КЗпП України, зобов`язано Офіс Генерального прокурора проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 ст.1 Закону України «Про очищення влади», поновлено державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 на службі в Прокуратурі України з 16.04.2016р., допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 на службі в Прокуратурі України з 16.04.2016р. 06 серпня 2020 року постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду по справі №815/2052/16 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено повністю, поновлено ОСОБА_1 на посаді Прокурора Одеської області, допущено до негайного виконання рішення П`ятого апеляційного адміністративного суду по справі №815/2052/16 від 06 серпня 2020 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Одеської області. Наказом Офісу Генерального прокурора за підписом Генерального прокурора від 04 листопада 2020 року №428к поновлено державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 на посаді прокурора Одеської області. При цьому, як зазначив позивач, Генеральний прокурор прострочила виконання рішення суду, що підлягало негайному виконанню, майже на 3 місяці. Одночасно, як зазначив позивач, наказом Офісу Генерального прокурора за підписом Генерального прокурора від 04.11.2020р. №430к визнано припиненими повноваження ОСОБА_1 на посаді прокурора Одеської області у зв`язку з закінченням строку перебування на адміністративній посаді та наказом від 06.11.2020р. №2472к ОСОБА_1 тимчасово визначено робоче місце у відділі кадрової роботи та державної служби Одеської обласної прокуратури. На думку позивача Генеральний прокурор не наділений правом «наказувати вважати» чи «припиняти», що, як вважає позивач, свідчить про те, що видання наказу від 04.11.2020р. №430к Генерального прокурора відбулось всупереч положенням діючого законодавства України та за межами його повноважень. Окремою підставою для скасування наказу від 04.11.2020р. №430к позивач вважає те, що з моменту призначення його на посаду фактично, перебування його на адміністративній посаді у проміжках між звільненням не перевищувало 5 років. А відтак, на думку позивача, у Офісу Генерального прокурора були відсутні правові підстави для звільнення позивача, а саме по собі звільнення його з посади відбулось «заднім» числом, з грубим порушенням приписів діючого законодавства. При цьому, позивач наголосив, що він не надавав письмової згоди на його призначення на посаду у відділі кадрової роботи та державної служби Одеської обласної прокуратури, а сам закон не містить в собі права в.о. керівника Одеської обласної прокуратури тимчасово визначати робоче місце прокурора.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подано до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції під час ухвалення рішення у справі норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати судове рішення та винести нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування скарги апелянта покладені загалом обставини позовної заяви. Крім того, апелянт зазначає, що оскаржувані накази прийняті з грубим порушенням діючого законодавства, прав та інтересів позивача. Судом першої інстанції не було надано оцінку доводам, викладеним у позові з приводу прострочення відповідачем виконання судового рішення про поновлення на посаді. Видання ж наказу № 430к, на думку апелянта, взагалі відбулось за межами законних підстав та повноважень генерального прокурора. Окремою підставою для скасування наказу № 430к апелянт вважає те, що з моменту призначення на посаду Позивача фактично, його перебування на адміністративній посаді у проміжках між звільненнями не перевищувало 5 років. Відтак, як вказує апелянт у скарзі, у Офісу Генерального прокурора були відсутні правові підстави для звільнення Позивача, а саме по собі звільнення з посади відбулось «заднім» числом, з грубим порушенням приписів чинного законодавства. Враховуючи незаконність наказу №430к, то відповідно й наказ від 06.11.2020р. № 2472к є також протиправним та підлягає скасуванню. Апелянт звертає увагу, що згідно ч. 5 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру» після звільнення прокурора з адміністративної посади або припинення його повноважень на цій посаді, він не пізніше одного місяця призначається на одну з вакантних посад у цьому ж органі прокуратури або в разі відсутності вакантних посад переводиться на посаду до іншого органу прокуратури за його письмовою згодою. При цьому, як наголошується апелянтом, він не надав письмової згоди на його призначення на посаду у відділі кадрової роботи та державної служби Одеської обласної прокуратури, а сам закон не містить в собі права в.о. керівника Одеської обласної прокуратури тимчасово визначати робоче місце прокурора, що також було проігноровано судом першої інстанції. До того ж, суд першої інстанції, взагалі у своєму рішенні залишив без будь-якого обґрунтування вимогу про стягнення витрат на правову допомогу, не навівши жодного доводу про підстави відхилення таких вимог, тощо.

22.04.2021 року (вхід.№ 8396/21) від Офісу Генерального прокурора до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач зазначив про необґрунтованість доводів ОСОБА_1 , просив залишити судове рішення без змін, оскільки жодні підстави для скасування спірних наказів, про які зазначає апелянт є необґрунтованими.

29.04.2021р. (вхід. №9259/21) від представника позивача у справі до суду надійшли письмові пояснення по справі, у яких зауважив, що відзив відповідача на апеляційну скаргу не містить жодного спростування доводів апеляційної скарги стосовно наступного: що спірний наказ прийнято заднім числом; на час коли особа фактично не виконує повноваження у зв`язку з незаконним звільненням, перебіг строку перебування на посаді переривається; повноваження Генерального прокурора не містять права чи обов`язку «вважати припиненим» перебування на посаді; повноваження керівника обласної прокуратури не містять права чи обов`язку керівника без відповідної заяви від працівника приймати рішення про його працевлаштування. До того ж, суд першої інстанції, як зауважує апелянт, не навів жодного доводу про підстави відхилення вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Щодо вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, допустив формальний підхід, без зазначення норм права якими керувався.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.08.2020р. по справі №815/2052/16 скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 9 червня 2020 рок; ухвалено нове судове рішення, яким задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді; визнано протиправним та скасовано наказ в.о. Генерального прокурора України від 15.04.2016р. №69к про звільнення державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 з посади прокурора Одеської області та з органів прокуратури у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст. 36 КЗпП України; поновлено державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 на посаді прокурора Одеської області з 15.04.2016р. (а.с.15-24).

Наказом Генерального прокурора Венедіктової І. №428к від 04.11.2020р. поновлено державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 на посаді прокурора Одеської області з 15.04.2016р. (а.с.75). Підставою для прийняття вказаного наказу зазначено: постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.08.2020р. по та постанова державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відкриття виконавчого провадження ВП№63061914 від 17.09.2020р. у справі №815/2052/16.

Наказом Генерального прокурора Венедіктової І. від 04.11.2020р. №430, відповідно до ст. 9 Закону України «Про прокуратуру» наказано: вважати припиненими повноваження ОСОБА_1 на посаді прокурора Одеської області у зв`язку з закінченням строку перебування на адміністративній посаді (пункт 1 частини другої статті 41 Закону України «Про прокуратуру») з 21.05.2019р. (а.с.76).

Наказом виконувача обов`язків керівника Одеської обласної прокуратури Веніславського В. від 06.11.2020р. №2472к, наказано: у зв`язку з припиненням функціонування прокуратури Одеської області і початком роботи Одеської обласної прокуратури згідно з наказом Генерального прокурора «Про день початку роботи обласних прокуратур» від 08.09.2020р. №414 з 11.09.2020р., ОСОБА_1 тимчасово визначено робоче місце у відділі кадрової роботи та державної служби Одеської обласної прокуратури за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.93).

Позивач, не погоджуючись із прийняттям наказів Офісу Генерального прокурора за підписом Генерального прокурора від 04.11.2020р. №430 та Одеської обласної прокуратури від 06.11.2020р. №2472к, звернувся до суду із цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту призначення ОСОБА_1 прокурором Одеської області (21.05.2014р.) до поновлення на посаді прокурора Одеської області наказом Офісу Генерального на посаді прокурора Одеської області №428к від 04.11.2020р. минуло 5 років. Відповідно, суд першої інстанції прийшов до висновку про правомірність прийняття наказу Офісу Генерального прокурора від 04.11.2020р. №430, яким припинено повноваження ОСОБА_1 на посаді прокурора Одеської області у зв`язку з закінченням строку перебування на адміністративній посаді (пункт 1 частини другої статті 41 Закону України «Про прокуратуру») з 21.05.2019р.

З приводу наказу № 2472к від 06.11.2020 року, суд першої інстанції зазначив, що тимчасове визначення робочого місця у відділі кадрової роботи та державної служби Одеської обласної прокуратури за адресою: м.Одеса, вул. Пушкінська 3, робочий кабінет №210, наказом Одеської обласної прокуратури від 06.11.2020р. №2472к, є вимушеною мірою Одеської обласної прокуратури, з метою дотримання порядку та строків призначення на вакантну посаду прокурора, визначених ч.5 ст.41 Закону України «Про прокуратуру».

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальні норми права, пов`язані з проходженням публічної служби на посадах прокурорів, викладені у Законі України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VІІ(далі також Закон №1697), який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Відповідно до ст. 4 Закону №1697, організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У відповідності до ч. ч. 1, 2ст. 9 Закону №1697, Генеральний прокурор України призначає прокурорів на адміністративні посади та звільняє їх з адміністративних посад у випадках та порядку, встановлених цим Законом.

Генеральний прокурор видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України. Усі накази Генерального прокурора оприлюднюються державною мовою на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора на наступний робочий день після їх підписання з додержанням вимог режиму таємності. Накази Генерального прокурора, що є нормативно-правовими актами, набирають чинності з дня їх оприлюднення, якщо інше не передбачено самим актом, але не раніше дня оприлюднення.

Згідно з ч. 3 статті 16 Закону № 1697-VII, прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Порядок звільнення прокурора з адміністративної посади та припинення його повноважень на цій посаді визначаються статтею 41 Закону.

Частиною 1 ст. 41 Закону № 1697-VII встановлено, що звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2-10 частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється Генеральним прокурором з таких підстав: подання заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням; переведення на посаду до іншого органу прокуратури (крім адміністративної посади, передбаченої пунктами 1-3частини третьої статті 39 цього Закону); неналежне виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади; наявність заборгованості із сплати аліментів на утримання дитини, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 11-15частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється керівником обласної прокуратури в окружних прокуратурах, які розташовані у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної обласної прокуратури, з підстав, передбачених абзацом першим частини першої цієї статті.

Звільнення з адміністративної посади, передбаченої пунктами 1-3частини третьої статті 39 цього Закону, здійснюється Генеральним прокурором, а з адміністративної посади, передбаченої пунктами 4і5частини третьої статті 39 цього Закону, - керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. Звільнення з таких адміністративних посад здійснюється виключно з підстав, передбачених частиною першою статті 51 цього Закону.

Частиною 2 ст. 41 Закону № 1697-VII встановлено, що повноваження прокурора на адміністративній посаді припиняються в разі: закінчення строку перебування на адміністративній посаді; звільнення з посади прокурора або припинення повноважень на посаді прокурора.

Частинами 4 та 5 ст. 41 Закону № 1697-VII встановлено, що звільнення прокурора з адміністративної посади чи припинення його повноважень на адміністративній посаді, крім випадку, передбаченого пунктом 2частини другої цієї статті, не припиняє його повноважень прокурора.

Після звільнення прокурора з адміністративної посади або припинення його повноважень на цій посаді він не пізніше одного місяця призначається на одну з вакантних посад у цьому ж органі прокуратури або в разі відсутності вакантних посад переводиться на посаду до іншого органу прокуратури того ж або нижчого рівня за його письмовою згодою. У таких випадках рішення про призначення на посаду приймається керівником відповідного органу прокуратури.

У разі відмови прокурора від призначення на вакантну посаду у відповідному органі прокуратури або від переведення на посаду до іншого органу прокуратури у зазначений строк прокурор звільняється з посади прокурора.

До моменту прийняття рішення про призначення прокурора на посаду, переведення на посаду до іншого органу прокуратури або звільнення з посади прокурора повноваження відповідного прокурора зупиняються із збереженням гарантій матеріального, соціального та побутового забезпечення, передбачених законодавством для прокурорів.

Отже, повноваження прокурора на адміністративній посаді припиняються в разі або закінчення строку перебування на адміністративній посаді, або звільнення з посади прокурора, або припинення повноважень на посаді прокурора. При цьому виключно у випадку припинення повноважень прокурора на адміністративній посаді чи звільнення з неї правовідносини переходять у площину регулювання нормами ч. 5 ст. 41 Закону.

Водночас, нормами Закону України «Про прокуратуру» не передбачено переривання, зупинення чи продовження строку повноважень прокурора на адміністративній посаді, у тому числі й у випадку його незаконного звільнення.

Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що наказом в.о. Генерального прокурора України від 21.05.2014 р. №818к відповідно до ст.ст. 15, 16 Закону України "Про прокуратуру" державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 було призначено прокурором Одеської області строком на п`ять років та затверджено головою колегії прокуратури цієї області.

З моменту призначення ОСОБА_1 прокурором Одеської області (21.05.2014р.) до поновлення на посаді прокурора Одеської області наказом Офісу Генерального на посаді прокурора Одеської області №428к від 04.11.2020р. минуло 5 років.

Отже, порахувавши ОСОБА_1 стаж роботи на адміністративній посаді прокурора Одеської області з 21.05.2014р. по 04.11.2020р., Генеральним прокурором у межах наданих повноважень та відповідно до законодавчо визначених підстав було прийнято спірний наказ від 04.11.2020р. №430, яким припинено повноваження ОСОБА_1 на посаді прокурора Одеської області, у зв`язку з закінченням строку перебування на адміністративній посаді (пункт 1 частини другої статті 41 Закону України «Про прокуратуру») з 21.05.2019р.

Відтак, колегія суддів вважає ґрунтовним висновок суду першої інстанції про правомірність вказаного вище наказу.

З урахуванням встановлених спірних обставин, оскільки позивача не було звільнено з посади прокурора Одеської області, а лише припинено повноваження прокурора Одеської області на адміністративній посаді, колегія суддів вважає відсутніми підстави для його поновлення на цій посаді.

Після прийняття наказу від 04.11.2020р., як свідчать матеріали справи, Одеською обласною прокуратурою направлялись листи ОСОБА_1 від 06.11.2020р. №07-449вих-20, від 08.12.2020р., №07-4381-20 з проханням прибути до відділу кадрової роботи та державної служби Одеської обласної прокуратури для виконання формальностей, пов`язаних з поновленням в органах прокуратури, та надання трудової книжки для внесення відповідних записів. Разом із листом від 06.11.2020р. було направлено перелік вакантних та тимчасових вакантних посад місцевих прокуратур Одеської області станом на 06.11.2020р. (а.с.84-86).

Тобто, такі дії відповідача були направлені на виконання передбачених ч. 5 ст. 41 Закону процедур, у зв`язку із прийняттям наказу від 04.11.2020р. №430, яким припинено повноваження ОСОБА_1 на посаді прокурора Одеської області, у зв`язку з закінченням строку перебування на адміністративній посаді (пункт 1 частини другої статті 41 Закону України «Про прокуратуру») з 21.05.2019р.

Отже, тимчасове визначення робочого місця у відділі кадрової роботи та державної служби Одеської обласної прокуратури за адресою: м.Одеса, вул. Пушкінська 3, робочий кабінет №210, наказом Одеської обласної прокуратури від 06.11.2020р. №2472к, було як вірно вказав суд першої інстанції у своєму рішенні, вимушеною мірою Одеської обласної прокуратури, з метою дотримання порядку та строків призначення на вакантну посаду прокурора, визначених ч.5 ст.41 Закону України «Про прокуратуру».

При цьому, листом Одеської обласної прокуратури від 06.11.2020р. №07-449вих-20 ОСОБА_1 було направлено перелік вакантних та тимчасових вакантних посад місцевих прокуратур Одеської області станом на 06.11.2020р. (а.с.84-86).

Враховуючи вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наказ Одеської обласної прокуратури від 06.11.2020р. №2472к, яким ОСОБА_1 тимчасово визначено робоче місце у відділі кадрової роботи та державної служби Одеської обласної прокуратури за адресою: АДРЕСА_1 , є правомірним та скасуванню не підлягає.

Разом з тим, як було зазначено вище, положення ч. 5 ст. 41 Закону можуть бути застосовані виключно до прокурора, звільненого з адміністративної посади чи такого, повноваження якого на адміністративній посаді припинені.

З урахуванням вказаного, прийняття наказу від 06.11.2020р. № 2472к на думку колегії суддів, перебувало у межах правового поля, позаяк встановленими обставинами у справі підтверджено вчинення відповідачами дій, направлених на виконання процедур, у відповідності до ч. 5 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку із припиненням повноважень ОСОБА_1 прокурора Одеської області на адміністративній посаді, та з врахуванням ст. 11 ЗУ «Про прокуратуру», п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури», та відповідно до вимог ст. 29 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи викладене, оскільки у ході судового розгляду справи було підтверджено правомірність прийняття спірних наказів Офісу Генерального прокурора від 04.11.2020р. №430 та Одеської обласної прокуратури від 06.11.2020р. №2472к, з чим погоджується апеляційний суд, вірним є також і висновок про відсутність підстав для задоволення похідних позовних вимог про поновлення на посаді та стягнення на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції було допущено формальний підхід під час вирішення питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу колегія суддів оцінює критично, виходячи з наступного.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною третьою статті 3 КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч.1, ч.3 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Отже, вирішення питання щодо стягнення з відповідача понесених позивачем у справі судових витрат передбачено у разі прийняття рішення про задоволення позовних вимог.

Враховуючи, що у даному випадку в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено повністю, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для вирішення питання щодо стягнення з відповідача судових витрат, понесених ОСОБА_1 під час розгляду даної справи.

Решта тверджень та посилань апелянта колегією суддів не приймається до уваги, через їх необґрунтованість або непідтвердженість матеріалами справи.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч.ч. 1-4ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідачів у справі.

Відповідно дост. 242 КАС Українирішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зіст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення дотримано норми матеріального права, що стало підставою для правильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги відповідачів залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 241-243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 420/13822/20 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено та підписано 22.06.2021р.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Єщенко О.В. Шляхтицький О.І.