Справа № 380/638/21
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2021-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/638/21 пров. № А/857/8639/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19.03.2021р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги при звільненні з органів прокуратури, виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (суддя суду І інстанції: Братичак У.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 19.03.2021р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

12.01.2021р. (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Львівської обласної прокуратури на його користь:

вихідну допомогу у зв`язку із звільненням у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 27020 грн. 91 коп.;

середній заробіток в сумі 1286 грн. 71 коп. за кожен день затримки розрахунку, починаючи з 30.12.2020р. по день ухвалення рішення;

а також судовий збір, сплачений за подання позову, в розмірі 908 грн. (а.с.1-8).

Розгляд справи проведено судом першої інстанції в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (а.с.25-26).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.03.2021р. заявлений позов задоволено частково; стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в зв`язку із звільненням в розмірі середнього місячного заробітку в сумі 27020 грн. 91 коп.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.44-49).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач Львівська обласна прокуратура, який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.66-71).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що норми Законів України «Про прокуратуру» та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» є спеціальними нормами по відношенню до інших нормативно-правових актів, мають імперативний характер та підлягають безумовному виконанню уповноваженими органами та їх посадовими особами.

Позивача звільнено з органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», оскільки останній неуспішно пройшов атестацію.

Водночас, з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», а саме з 25.09.2019р., особливості застосування до прокурорів положень п.1 ч.1, ч.2 ст.40, ст.ст.42, 42-1, ч.ч.1-3, ст.49-2, ст.74, ч.3 ст.121 КЗпП України, на які посилається позивач, встановлюються Законом України «Про прокуратуру».

Отже, починаючи з 25.09.2019р., саме вказаний Закон, а не норми КЗпП України, поширюється на правовідносини між ОСОБА_1 та Львівською обласною прокуратурою.

Відповідно до усталеної судової практики норми Закону України «Про прокуратуру» є пріоритетними перед нормами КЗпП України і трудове законодавство підлягає застосуванню у випадку, якщо нормами спеціального закону не врегульовано спірних правовідносин або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі.

Юридичним фактом, що зумовило звільнення позивача було неуспішне проходження атестації як прокурором регіональної прокуратури. Наведений факт (підстава) є відмінним від того юридичного факту (підстави), у зв`язку з яким норма ст.44 КЗпП України передбачає виплату вихідної допомоги.

Звільнення прокурорів, які неуспішно пройшли атестацію, відбувається згідно з вимогами пп.1 п.19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру».

Водночас, законодавець не передбачив у вказаних нормах (не вніс відповідно зміни, доповнення) виплату вихідної допомоги прокурорам, звільненим з цих підстав.

Враховуючи те, що позивача звільнено з підстав та в порядку, визначених Законом України «Про прокуратуру», яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання.

Позивачем ОСОБА_1 скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.70-74).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Водночас, колегія суддів не убачає підстав для задоволення клопотання апелянта про розгляд справи в присутності сторін, оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Апелянтом подано апеляційну скаргу, в якій детально та послідовно обґрунтовано свою правову позицію по справі, будь-яких нових доказів останнім не представлено.

Звідси, правових підстав для висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, колегія суддів не убачає.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, починаючи з червня 1997 року, позивач ОСОБА_1 працював в органах прокуратури Львівської обл. на різних прокурорсько-слідчих посадах, де до 30.12.2020р. обіймав посаду прокурора Золочівської місцевої прокуратури Львівської обл. (а.с.9-16).

Наказом керівника Львівської обласної прокуратури № 2508к від 23.12.2020р. позивача звільнено з 30.12.2020р. з посади прокурора Золочівської місцевої прокуратури Львівської обл. та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру»; підстава: рішення кадрової комісії № 64 від 23.11.2020р. (а.с.17)

У вказаному наказі не зазначено щодо виплати належної вихідної допомоги, яка передбачена ст.44 КЗпП України.

Позивач звернувся із заявою від 30.12.2020р. стосовно виплати вихідної допомоги при звільненні з органів прокуратури (а.с.20).

Згідно відповіді Львівської обласної прокуратури № 07-658вих-20 від 31.12.2020р. наказ про звільнення ОСОБА_1 про звільнення з органів прокуратури виданий на підставі пп.2 п.19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури». Наведеними актами, які вважаються законами спеціальної дії, виплата вихідної допомоги при звільненні не передбачена (а.с.21).

При вирішенні наведеного спору суд першої інстанції виходив з того, що спеціальним законодавством, що регулює порядок призначення та звільнення працівників органів прокуратури, не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні в разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури. За таких обставин підлягає застосування загальне трудове законодавство.

Оскільки звільнення ОСОБА_1 проведено на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, тому позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до ст.44 КЗпП України.

Обчислення розміру спірної допомоги проведено судом на підставі довідки Львівської обласної прокуратури № 21/2011вих-20 від 30.12.2020р. із врахуванням приписів Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р.

Водночас, оскільки фактичний розрахунок щодо виплати вихідної допомоги при звільненні з позивачем не відбувся, тому позовна вимога про стягнення середнього заробітку за кожен день розрахунку є передчасною.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків щодо наявності правових підстав для часткового задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Ключовим питанням в розглядуваному спорі є правильність застосування до спірних правовідносин (щодо звільнення працівника прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру») норм загального трудового законодавства в частині виплати вихідної допомоги, передбаченої ст.44 КЗпП України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України № 1697-VII від 14.10.2014р. «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до п.9 ч.1 ст.51 цього Закону прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Згідно з пп.2 п.19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України № 113-ІХ від 19.09.2019р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав, зокрема, рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Відповідно до цього Закону доповнено статтю 51 Закону України «Про прокуратуру» частиною п`ятою, згідно з якою на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

За приписами п.7 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України № 113-ІХ від 19.09.2019р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором (п.9 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» наведеного Закону).

Згідно з п.10 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» цього Закону прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

Порядок проходження прокурорами атестації затверджено наказом Генерального прокурора № 221 від 03.10.2019р.

Згідно із ст.1 КЗпП України цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

За приписами п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом України № 113-ІХ від 19.09.2019р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» доповнено ст.40 КЗпП України частиною п`ятою, згідно якої звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Під час судового розгляду встановлено, що кадровою комісією 23.12.2020р. ухвалено рішення № 69 про те, що прокурор Золочівської місцевої прокуратури Львівської обл. ОСОБА_1 неуспішно пройшов атестацію.

У зв`язку з цим, відповідно до вимог п.2 п.19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» наказом керівника Львівської обласної прокуратури № 2508к від 23.12.2020р. ОСОБА_1 звільнено з вказаної посади на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру».

Приписами Закону України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Натомість, норми КЗпП України встановлюють обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу в розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Закон України «Про прокуратуру» є спеціальним законом, що регулює правовідносини у зв`язку із звільненням прокурорів, проте КЗпП України регулює трудові правовідносини, що виникли між працівником і роботодавцем, в тій частині, що не врегульовано спеціальним законом.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Така позиція повністю відповідає принципу рівності прав і можливостей та заборони дискримінації у сфері праці, закріпленому у ст.23 Загальної Декларації з прав людини, ч.1 ст.21 та ст.24 Конституції України, ст.ст.2-1 та 22 КЗпП України.

За змістом ст.43 Конституції України, ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтями 21, 24 Конституції України, 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників, у тому числі за професійною ознакою.

Таким чином, у спірних правовідносинах пріоритет у застосуванні має Закон України «Про прокуратуру», яким визначено особливості звільнення прокурора з посади та припинення його повноважень на посаді, а також норми КЗпП України, яким врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівника в разі змін в організації виробництва і праці.

Отже, положення п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» та п.1 ч.1 ст.40, ст.44 КЗпП України підлягають субсидіарному застосуванню, виходячи із змісту фактичних правовідносин, що склались між сторонами.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що внесені зміни згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» в Закон України «Про прокуратуру» та в КЗпП України, не встановлюють жодних обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру».

Наведений Закон, як і КЗпП України, встановлює обмеження тільки щодо не поширення положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Водночас, обмеження щодо застосування норм ст.44 КЗпП України не встановлено.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 17.02.2015р. у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.

Таким чином, оскільки позивача звільнено на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до ст.44 КЗпП України.

Доводи апелянта колегія суддів вважає формалізованими та явно дискримінаційними стосовно працівників прокуратури, які неуспішно пройшли атестацію.

Також звільнення позивача за п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» не змінює суті спірних правовідносин, що склались між сторонами трудового договору та юридичної підстави такого звільнення, які за змістом є тотожними з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Конвенцією МОП № 158 (1982) «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця», у п. а) ч.1 ст.12 закріплено положення, згідно якого працівник, трудові відносини з яким було припинено, має право, відповідно до національного законодавства й практики, на вихідну допомогу або інші аналогічні види допомоги у зв`язку з припиненням трудових відносин, розмір якої залежить, зокрема, від стажу роботи й розміру заробітної плати, і котрі виплачуються безпосередньо роботодавцем або з фонду, створеного з внесків роботодавців.

Під час обрахунку спірної допомоги суд керувався нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р., із врахуванням відомостей про середньомісячну і середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 (а.с.18, 19, 40, 41).

Будь-яких заперечень щодо проведеного розрахунку спірної допомоги, доводів про помилковість цифрових значень, наведених у рішенні суду, апелянтом не наведено.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18.10.2018р. у справі №815/1048/16.

З огляду на викладене, судом першої інстанції вірно задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 в спосіб обчислення розміру допомоги (із наведенням розрахунків в тексті судового рішення) та стягнення невиплаченої суми з відповідача.

Окрім цього, відповідно до висновків рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 в справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Як слідує з матеріалів справи, фактичний розрахунок щодо виплати вихідної допомоги при звільненні з позивачем не проведений.

Відтак, позовна вимога позивача про стягнення з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку в сумі 1286 грн. 71 коп. за кожен день затримки розрахунку, починаючи з 30.12.2020р., по день ухвалення судом рішення, вірно кваліфікована як передчасна, а тому не підлягає до задоволення.

Всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені частково.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта Львівську обласну прокуратуру.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19.03.2021р. в адміністративній справі № 380/638/21 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Львівську обласну прокуратуру.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку лише у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
С. М. Кузьмич
Дата складення повного тексту судового рішення: 23.06.2021р.