Справа № 540/1725/21
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2021-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/1725/21
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтовича І.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

20 квітня 2021 року до Херсонського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) від імені якого діє адвокат Андрусяк Василь Павлович (далі представник позивача) до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (далі відповідач, ГУ ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі), в якому просить:

- визнати протиправним рішення Державної податкової служби України в особі відокремленого підрозділу Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі щодо відмови у поверненні надміру сплачених ОСОБА_1 податків;

- зобов`язати Головне управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі вчинити дію - надати висновок про повернення сум надміру сплаченого податку ОСОБА_1 у розмірі 3 559,07 грн.

Обґрунтовуючи свою правову позицію позивач зазначає, що представник позивача звернувся до відповідача із заявою про повернення надміру сплачених податків, на яку листом від 29.03.2021 №2796/17/21-2-24-01 відповідач повідомив про відсутність підстав для здійснення повернення переплати. Позиція відповідача мотивована тим, що встановити наявність переплати з податку на доходи фізичних осіб (ПДФО) контролюючий орган може лише за наслідками проведення документальної перевірки, проведення якої здійснюється у відповідності до вимог діючого законодавства, без проведення такої перевірки у податкового органу відсутні підстави для повернення коштів з ПДФО. Представник позивача не погоджується з такою позицією відповідача, оскільки позивач є резидентом Республіки Кіпр та власником 10% корпоративних прав ТзОВ «Фабрика Солар», яке сплатило останньому дивіденди за 2019 рік в розмірі 237271,88 грн. з яких було утримано ПДФО та військовий збір в розмірі 11863,60 грн. та 3559,07 грн. відповідно. Всього сукупне податкове навантаження становить 6,5% від сплаченої суми доходу, що суперечить приписам п.10.2 Конвенції між Урядом України і Урядом Республіки Кіпр про уникнення подвійного оподаткування та запобігання податковим ухиленням стосовно податків на доходи 5%. З наведеного позивач робить висновок про наявність правових підстав для ухвалення судового рішення про задоволення позовних вимог.

Ухвалою від 22.04.2021 суд відкрив провадження в справі та ухвалив здійснювати подальший розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

11.05.2021 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким позовні вимоги не визнаються з таких підстав. Встановити наявність переплати при перерахуванні ПДФО до бюджету можливо лише після проведення документальної перевірки підприємства. Відповідач пропонував позивачу звернутись до податкового агента ТзОВ «Фабрика Солар», який здійснював нарахування, утримання та сплату податків від імені та за рахунок ОСОБА_1 з виплачених йому доходів. Стосовно посилання позивача на Конвенцію між Урядом України і Урядом Республіки Кіпр про уникнення подвійного оподаткування та запобігання податковим ухиленням стосовно податків на доходи, то позивач не надав документів, передбачених п.103.4 ст.103 ПК України, які звільняють його від оподаткування або є підставою для застосування пониженої ставки податку.

01.06.2021 представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій послався на постанову Верховного Суду в справі №420/1585/19 від 16.04.2021 стосовно правильного способу захисту своїх прав.

Розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , який є податковим резидентом Республіки Кіпр, є власником 10% корпоративних прав ТзОВ «Фабрика Солар».

Відповідно до платіжного доручення у іноземній валюті №2 від 23.12.2019 товариство сплатило позивачу дивіденди за 2019 рік в розмірі 7674,76 євро (211938,31 грн.), з яких утримано ПДФО в розмірі 10596,92 грн. (5%) згідно платіжного доручення №1 від 23.12.2019 та утримано військовий збір а 3179,07 грн. (1,5%) згідно платіжного доручення №2 від 23.12.2019.

Відповідно до платіжного доручення у іноземній валюті №4 від 23.12.2020 товариство доплатило позивачу дивіденди за 2019 рік в розмірі 682,81 євро (25333,57 грн.), з яких утримано ПДФО в розмірі 1266,68 грн. (5%) згідно платіжного доручення №14 від 07.12.2020 та утримано військовий збір 380 грн. (1,5%) згідно платіжного доручення №15 від 07.12.2020.

Всього з доходів позивача як нерезидента утримано податків в розмірі 6,5 % від перерахованої суми дивідендів.

Позивач вважає, що податкове навантаження на суми виплачених дивідендів не може бути більшим ніж 5% як це передбачено в п.10.2 Конвенції між Урядом України і Урядом Республіки Кіпр про уникнення подвійного оподаткування та запобігання податковим ухиленням стосовно податків на доходи, а тому сума ПДФО в розмірі 3559,07 грн. (до якої позивач врахував і суму військового збору), яка перевищує 5% є сумою надміру сплачених податків та підлягає поверненню за висновком відповідача.

Представник позивача звернувся до відповідача з листом щодо повернення податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, із доходів платника податку інших ніж заробітна плата, який отримано відповідачем 11.03.2021 вхідний №7094/6.

У відповідь листом від 29.03.2021 №2796/17/21-2-24-01 відповідач повідомив про відсутність підстав для здійснення повернення переплати, оскільки для встановлення факту наявності переплати з ПДФО та військового збору необхідним є проведення документальної перевірки, а також рекомендовано позивачу звернутись до ТзОВ «Фабрика Солар».

Позивач не погодився з такою позицією відповідача та звернувся до суду.

Надаючи оцінку правомірності зазначеного рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 3.2 пункту 3 ПК України, якщо міжнародним договором, згоду на обов`язковість якого надано Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачено цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

За приписами Конвенції між Урядом України і Урядом Республіки Кіпр про уникнення подвійного оподаткування та запобігання податковим ухиленням стосовно податків на доходи, яка підписана 8 листопада 2012 року та набула чинності 7 серпня 2013 року (в редакції Протоколу про внесення змін до Конвенції між Урядом України і Урядом Республіки Кіпр про уникнення подвійного оподаткування та запобігання податковим ухиленням стосовно податків на доходи від 11.11.2015), доходи у вигляді дивідендів передбачені статтею 10 «Дивіденди», в п.10.1-10.2 якої зазначено, що дивіденди, що сплачуються компанією, яка є резидентом Договірної Держави, резиденту іншої Договірної Держави, можуть оподатковуватись у цій іншій Державі.

Однак такі дивіденди можуть також оподатковуватись у Договірній Державі, резидентом якої є компанія, що сплачує дивіденди, і відповідно до законодавства цієї Держави, але якщо особа - фактичний власник дивідендів є резидентом іншої Договірної Держави, податок, що стягується таким чином, не повинен перевищувати:

a) 5 відсотків від загальної суми дивідендів, якщо фактичним власником дивідендів є компанія (яка не є товариством), яка володіє безпосередньо принаймні 20 відсотками капіталу компанії, що сплачує дивіденди та інвестувала в придбання акцій чи інших прав компанії в еквіваленті не менше 100000 євро,

b) 10 відсотків від загальної суми дивідендів у всіх інших випадках.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач є власником 10% статутного капіталу ТзОВ «Фабрика Солар», зокрема про це зазначено в протоколах загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Фабрика Солар» від 11.12.2019 та від 25.11.2020 року. Такі ж дані містяться в ЄДР.

Сторонами не ставиться під сумнів, що позивач є резидентом Республіки Кіпр.

Спірним є лише питання правомірності або не правомірності утримання з доходів позивача у вигляді дивідендів податків в загальному розмірі 6,5 % замість 5%.

Спірна сума в розмірі 3559,08 грн. і є тією різницею в зайвих 1,5% податку від суми виплачених дивідендів в розмірі 237271,88 грн. ((237271,88 * 1,5)/100=3559,08).

Суд звертає увагу на приписи пп. «а» п.10.2 Конвенції між Урядом України і Урядом Республіки Кіпр про уникнення подвійного оподаткування та запобігання податковим ухиленням стосовно податків на доходи, відповідно до якого для оподаткування дивідендів у розмірі 5% від їх загальної суми необхідним є поєднання одразу двох обставин:

1) особа є фактичним власником дивідендів та володіє безпосередньо принаймні 20 відсотками капіталу компанії, що сплачує дивіденди;

2) ця особа інвестувала в придбання акцій чи інших прав компанії в еквіваленті не менше 100000 євро.

В даному випадку відсутні обидва з цих елементів:

1) позивач володіє 10% капіталу компанії

2) позивач інвестував в придбання прав ТзОВ «Фабрика Солар» менше 100000 євро.

За таких обставин слід застосувати приписи пп. «b» п.10.2 Конвенції між Урядом України і Урядом Республіки Кіпр про уникнення подвійного оподаткування та запобігання податковим ухиленням стосовно податків на доходи, відповідно до якого у всіх інших випадках податок, що стягується таким чином, не повинен перевищувати 10% від загальної суми дивідендів.

Ураховуючи вищевикладене, сума утриманих податків з дивідендів позивача в розмірі 6,5% цілком відповідає приписам Конвенції між Урядом України і Урядом Республіки Кіпр про уникнення подвійного оподаткування та запобігання податковим ухиленням стосовно податків на доходи, суд не встановив суми надміру сплачених податків, а у відповідача відсутні правові підстави для формування висновку щодо їх повернення позивачу.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Як передбачає ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Обов`язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) "Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження".

Вирішуючи питання про застосування ст.13 Конвенції, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Аманн проти Швейцарії» (Заява N 27798/95 п.88) зазначено, що стаття 13 Конвенції вимагає, щоб кожен, хто вважає себе потерпілим внаслідок заходу, який, на його думку, суперечив Конвенції, мав право на засіб правового захисту у відповідному національному органі для вирішення свого спору, а в разі позитивного вирішення - для одержання відшкодування шкоди. Однак це положення не вимагає безумовного досягнення вирішення спору на користь заявника.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.74 КАС України).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч.2 ст.77 КАС України).

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

З урахуванням викладеного вище позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя І.І. Войтович

кат. 111000000