Справа № 240/263/21
Суддя: Чернова Ганна Валеріївна
Дата ухвалення: 2021-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
22 червня 2021 року м. Житомир справа № 240/263/21
категорія 112010201
Житомирський окружний адміністративний суд у складі: судді Чернової Г.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії,
До Житомирського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якому просить:
- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови в призначенні (переведенні) їй пенсії відповідно до пункту 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-УІП «Про державну службу»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до стажу державної служби періоди роботи на посаді судді з 24.03.1998 року по 30.09.2016 року та призначити (перевести) її на пенсію державного службовця у відповідності до пункту 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-УІІ1 «Про державну службу» з 05 серпня 2020 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, 05 серпня 2020 року звернулась до відповідача із заявою про перехід на пенсію за віком відповідно до положень Закон України "Про державну службу". Листом відповідача від 13.08.2020 року у переході на пенсію за нормами Закону України «Про державну службу» було відмовлено через відсутність необхідного стажу державної служби, оскільки ст. 25 Закону України «Про державну службу» № 372З-XII від 16.12.1993 року посаду судді не відносить до посад державної служби. Пенсійний вік позивача становить 59 років і 6 місяців, з 24.03.1998 року по 30.09.2016 року перебувала на посаді судді отже була і держслужбовцем та в сукупності має страховий стаж державного службовця понад 33 роки та на день набрання чинності Законом України «Про державну службу» № 889-VIII (станом на 1 травня 2016 року) займала посаду державної служби.
Позивач вважає, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відмову в перерахунку пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» є неправомірним та порушує її конституційні права, у зв`язку з чим звернулася до суду за їх захистом.
Ухвалою суду від 12.01.2021 відкрито спрощене провадження по справі.
11.02.2021 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області подано відзив у якому відповідач заперечував щодо задоволення позовних вимог, з наступних підстав. Відповідно до ст. 25 Закону № 3723-ХІІ визначено сім категорій посад державних службовців, залежно від яких встановлювалися ранги державних службовців та встановлюється відповідність займаної особою посади, посадам, визначеним в статті 25 Закону № 3723-ХІІ.
При визначенні права на призначення пенсії з 01.05.2016 до стажу державної служби зараховується лише період роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби. Оскільки на день набрання чинності Законом № 889-УІІІ (станом на 01.05.2016) Позивач не мала 20 років стажу на посадах віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України та не займала посаду державного службовця, підстав для призначення пенсії відповідно до Закону № 889-УІІІ немає.
10.02.2021 представником позивача подано відповідь на відзив, відповідно до якої він просить задовольнити позов у повному обсязі, відповідно до підстав викладених у позовній заяві.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні відносини, суд виходить з наступних підстав.
ОСОБА_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області та отримує пенсію по інвалідності, обчислену за нормами Закону України «Про загальн обов`язкове державне пенсійне страхування».
05 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про перехід на пенсію за віком відповідно до положень Закону України «Про державну службу».
Листом - відповіддю відповідача від 13.08.2020 року у переході на пенсію за нормами Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 відмовлено.
Пенсійний орган в обґрунтування відмови зазначив, що відповідно до ст. 90 Закону України Про державну службу від 10.12.2015 № 889-VII, далі Закон № 889-VIІ, який чинний з 01.05.2016, пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Однак, пунктами 10 і 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VII передбачено право державних службовців, за певних умов, на призначення пенсії за віком відповідно до ст. 37 Закону України Про державну службу від 16.12.1993 № 3723-ХП На призначення пенсії за нормами Закону № 889-VII мають, зокрема, особи, які на день набрання чинності Законом (01.05.2016 року) мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України та займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України.
Слід зазначити, що ст. 25 Закону визначено сім категорій посад державних службовців, залежно від яких встановлювалися ранги державних службовців.
При визначенні права на призначення пенсії з 01.05.2016 до стажу державної служби зараховується лише період роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби та встановлюється відповідність займаної особою посади, посадам, визначеним в статті 25 Закону № 3723-ХП.
Оскільки на день набрання чинності Законом № 889-УІІІ (станом на 01.05.2016) Позивач не мала 20 років стажу на посадах віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України та не займала посаду державного службовця, підстав для призначення пенсії відповідно до Закону № 889-УІІІ немає.
Не погодившись із відмовою відповідача позивач звернулася до суду із даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
У ч. 1 ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Визначене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058), яким встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону №1058 загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Згідно з п.1 та п.4 ст.8 Закону №1058 право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом; іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування на рівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.24 Закону №1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Пунктами 8, 12 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII), що набрав чинності 01.05.2016 і діяв на час звернення позивача з заявою про переведення пенсії, встановлено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Згідно з ч.1 ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ (далі - Закон №3723-ХІІ) на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
У відповідності до норм Порядку обчислення стажу державної служби затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року №229 документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка, копія послужного списку, військовий квиток та інші документи, які відповідно до законодавства підтверджують стаж роботи (довідки, виписки з наказів, дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, тощо). За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж державної служби обчислюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, а також архівними установами.»
З трудової книжки позивача від 01.01.1979 серії НОМЕР_1 судом встановлено, що в період з 24.03.1998 до 30.09.2016 вона безперервно працювала на посаді судді, а саме:
- з 24.03.1998 до 10.02.2003 суддею Господарського (арбітражного) суду Житомирської області;
- з 11.02.2003 до 31.05.2011 суддею Житомирського апеляційного господарського суду;
- з 01.06.2011 до 30.09.2016 суддею Господарського суду Житомирської області.
Суд врахував, що загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті, визначає Закон №3723-ХІІ.
Відповідно до статті 1 цього Закону державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.
Відповідно до ч.2 ст.9 Закону №3723-ХІІ регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.
Із наведеної норми вбачається, що правове становище державних службовців, які працюють в апараті інших органів, може регулюватися іншими спеціальними законами. При цьому Закон №3723-ХІІ застосовується до таких службовців в частині, яка не врегульована спеціальними законами.
Спеціальним законом, що визначає статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності, є Закон України від 4 грудня 1990 року № 509-XII «Про державну податкову службу в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) (далі - Закон №509-XII).
Абзацами 2, 3 п.2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1994 року №283, передбачено, що до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті державної податкової та контрольно-ревізійної служби, а також на посадах суддів, слідчих, прокурорів, інших службових осіб, яким присвоєно персональні звання.
Суд звертає увагу, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року №229 «Про затвердження порядку обчислення стажу державної служби» п.4 стаж державної служби обчислюється відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України від 10 грудня 2015 року №889 -VIII «Про державну служби» в якій вказано, що до стажу державної служби зараховується час перебування на посаді судді.
Отже, період часу, за якого особа перебуває на посаді судді зараховується до стажу державної служби, це прямо встановлено Законом №889, тому посилання відповідача на відсутність стажу державної служби у позивача, є безпідставними та необґрунтованими.
Твердження відповідача, що позивач, немає стажу державної служби, оскільки ним не приймалась Присяга та йому не встановлювався ранг державного службовця не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.
Таким чином суд вважає, що стаж роботи з 24.03.1998 року по 30.09.2016 року на посаді судді слід зарахувати до стажу державної служби.
Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.
Відповідно до пунктів 2-4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язати утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Частиною третьою статті 245 КАС України передбачено право суду у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачені статтями 1, 3, частиною 2 статті 6, 8, частиною 2 статті 19, 22, 23 Конституції України, набуте у сфері пенсійного забезпечення, не може бути скасоване, звужене або обмежене.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) зазначено, що зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру.
Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб`єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісних вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішеннях по справах Клас та інші проти Німеччини, Фадєєва проти Росії, Єрузалем проти Австрії Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Оскільки в силу частини п`ятої статті 45 Закону № 1058 передбачено обов`язок органу Пенсійного фонду щодо прийняття відповідного рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунок) пенсії, суд вважає, що територіальний орган Пенсійного фонду має виключну компетенцію у питаннях призначення (перерахунку) пенсії. Отже, зазначене питання віднесено до дискреційних повноважень територіального органу Пенсійного фонду.
Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в частині другій статті 2 КАС України.
Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
На підставі викладеного позовні вимоги належать до часткового задоволення.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з матеріалами справи позивачка при зверненні до суду з позовом сплатила 908,00 грн. судового збору. У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог суд дійшов висновку, що судові витрати, понесені позивачем, належать відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 2, 9, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу державної служби періоди роботи на посаді судді з 24.03.1998 року по 30.09.2016 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про перехід на пенсію за віком відповідно до закону України "Про державну службу", з урахуванням висновків суду.
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 908,00 грн. сплаченого судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В. Чернова