Справа № 520/6154/21
Суддя: Севастьяненко К.О.
Дата ухвалення: 2021-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

22 червня 2021 року № 520/6154/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Севастьяненко К.О., розглянувши у спрощеному позовному провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Дворічанського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді в особі Ліквідаційної комісії з припинення юридичної особи публічного права - Дворічанського РЦСС для дітей, сім`ї та молоді (пров. Спортивний, буд. 14, смт. Дворічна, Дворічанський район, Харківська область, 62702, ) про стягнення заборгованості із заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку та середньомісячного заробітку за період затримки розрахунку,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

-стягнути з Дворічанського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді в особі Ліквідаційної комісії з припинення юридичної особи публічного права Дворічанського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість із заробітної плати у розмірі 15287,44 грн., вихідної допомоги при звільненні у розмірі 5999,95 грн., компенсації за невикористану відпустку у розмірі 7011,75 грн., усього на суму 28299,14 грн.;

-стягнути з відповідача на користь позивача розмір середньомісячного заробітку за період затримки розрахунку, тобто з 16.01.2021 по 16.04.2021, із розрахунку 470,67 грн. середньоденної заробітної плати у розмірі 30122,88 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що під час звільнення позивача з посади відповідачем не здійснено з остаточних розрахунків, у зв`язку з чим ОСОБА_1 належить середньомісячний заробіток за період затримки розрахунку.

Ухвалою суду від 19.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження.

Відповідач надав до суду пояснення, згідно яких зазначив, що позов визнає та просив суд вирішити спір.

Відповідно до ч. 4 ст. 47 КАС України крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, відповідач має право визнати позов повністю або частково, подати відзив на позовну заяву.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, суд встановив наступні обставини справи.

Позивача прийнято з 17.07.2019 на посаду головного бухгалтера в Дворічанський районний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, що підтверджується наказом №9-к від 16.07.2019.

Відповідно до розпорядження голови комісії з реорганізації Куп`янської районної державної адміністрації від 18.01.2021 №5 «Про припинення шляхом ліквідації структурних підрозділів Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області зі статусом юридичної особи публічного права» від 19.01.2021 працівники Дворічанського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді були попереджені про наступне вивільнення у зв`язку із ліквідацією.

Наказом від 18.03.2021 №2-к позивача звільнено з займаної посади з19.03.2021.

Проте, під час звільнення позивача з посади відповідачем не здійснено з останнім остаточних розрахунків, а саме із заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку.

Також, позивач звертаючись до суду з вимогами щодо стягнення невиплачених сум, порушує питання середньомісячного заробітку за період затримки розрахунку.

Не погоджуючись з вказаним, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з таких підстав.

Згідно з Конституцією України, Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою (ст. 1), в який людина визнається найвищою соціальною цінністю, а її права і свободи та їх гарантії визначають зміст та спрямованість діяльності держави (ст. 3). В Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу і її норми є нормами прямої дії, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ст. 8). Всі органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19), а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (ст. 22). Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в тому числі і ратифікована 17.07.1997 Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), є частиною національного законодавства України (ст. 9) і має пріоритет над законами України, які їй не відповідають.

Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює передбачуваність (очікуваність) суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Про це неодноразово наголошував Конституційний Суд України в своїх рішеннях, зокрема від 22.09.2005 № 5-рп/2005, від 11.10.2005 №8-рп/2005, від 29.06.2010 №17-рп/2010, від 22.12.2010 №23-рп/2010, від 11.10.2011 №10-рп/2011.

Частиною 2 статті 19 Конституції України закріплено обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

У відповідності до статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищаються законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтями 5 та 6 Конвенції установлено, що заробітна плата виплачуватиметься безпосередньо заінтересованому працівникові, якщо національне законодавство, колективний договір або рішення арбітражного органу не передбачають протилежного і якщо заінтересований працівник не погоджується на інший метод.

Роботодавцеві забороняється обмежувати будь-яким способом свободу працівника розпоряджатися своєю заробітною платою на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно статті 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно статті 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

Відповідно до ст. 44 КЗпП при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

За змістом ст. 166 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як вбачається з довідки про заробітну плату й інші доходи, що надана відповідачем, на користь позивача належать виплати:

заробітна плата у розмірі 15287,44 грн.,

вихідна допомога при звільненні у розмірі 5999,95 грн.,

компенсація за невикористану відпустку у розмірі 7011,75 грн.,

усього на суму 28299,85 грн.

Доказів здійснення виплати позивачу вказаних сум до суду не надано, судом самостійно вказаних обставин не встановлено.

При цьому, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.

Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів не погіршує становище працівника, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

З огляду на вказане, позовні вимоги, з урахуванням ч. 2 ст. 9 КАС України, підлягають задоволенню у спосіб зобов`язання відповідача здійснити виплату заборгованості на користь ОСОБА_1 із заробітної плати у розмірі 15287,44 грн., вихідної допомоги при звільненні у розмірі 5999,95 грн., компенсації за невикористану відпустку у розмірі 7011,75 грн., усього на суму 28299,14 грн. без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стосовно вимог про стягнення з відповідача на користь позивача розмір середньомісячного заробітку за період затримки розрахунку, тобто з 16.01.2021 по 16.04.2021, із розрахунку 470,67 грн. середньоденної заробітної плати у розмірі 30122,88 грн., судом встановлено наступне.

Метою встановлення відповідальності роботодавця за порушення строків розрахунків при звільненні є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Так, у постанові від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розрахунку розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.

Отже, можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні перебуває у залежності від проведення фактичного розрахунку суми недоплати. Не встановивши конкретну дату повного розрахунку, суд позбавлений можливості достеменно встановити період затримки, не встановивши суми недоплати з дотриманням принципу пропорційності вказаного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відтак, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку та сума недоплати.

Як вбачається із матеріалів справи, на даний момент відповідачем не нараховано та не виплачено позивачу заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку.

З урахуванням викладеного суд вважає, що навіть за умови безспірності факту невиплати відповідачем належних позивачеві сум при звільненні, до проведення з позивачем остаточного фактичного розрахунку при звільненні, позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними, адже до фактичного проведення вказаного розрахунку суд позбавлений можливості достовірно обчислити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності), а тому позовні вимоги про стягнення таких сум задоволенню не підлягають.

Необхідність застосування такого підходу при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 у справі №821/1083/17, постановах Верховного Суду від 30 листопада 2020 в справі №480/3105/19, від 20 січня 2021 у справі №200/4185/20-а, від 04 вересня 2020 у справі №260/348/19, від 12 серпня 2020 у справі №400/3365/19, від 29.04.2021 у справі №240/6583/20 та ін.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Розподіл судового збору здійснити відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 241-246, 255, 257-258, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Дворічанського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді в особі Ліквідаційної комісії з припинення юридичної особи публічного права - Дворічанського РЦСС для дітей, сім`ї та молоді про стягнення заборгованості із заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку та середньомісячного заробітку за період затримки розрахунку задовольнити частково.

Зобов`язати Дворічанський районний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді в особі Ліквідаційної комісії з припинення юридичної особи публічного права - Дворічанського РЦСС для дітей, сім`ї та молоді ( АДРЕСА_2 , ) здійснити виплату заборгованості на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) із заробітної плати у розмірі 15287,44 грн., вихідної допомоги при звільненні у розмірі 5999,95 грн., компенсації за невикористану відпустку у розмірі 7011,75 грн., усього на суму 28299,14 грн. без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 22 червня 2021 року.

Суддя Севастьяненко К.О.