Справа № 320/7341/21
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2021-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

22 червня 2021 року № 320/7341/21

Суддя Київського окружного адміністративного суду Панченко Н.Д., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, подану в межах адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Таращанської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 (код: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області (код: 39817550, адреса: 03115, м. Київ, вул. Серпова, буд. 3/14), Таращанської міської ради (код: 04054955, адреса: 09501, Київська обл., Білоцерківський р-н, м. Тараща, вул. Шевченка, буд. 7) в якому просить суд:

- визнати наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою від 13.05.2020 №10-7621/15-20-сг протиправним та зобов`язати Головне управління Держгеодкадастру у Київській області прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 у власність, орієнтовною площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в адміністративно-територіальних межах Веселокутської сільської ради Білоцерківського району Київської області;

- визнати рішення Таращанської міської ради №324-07-VIII щодо відмови ОСОБА_1 надання дозволу на розробку землевпорядної документації - протиправним та зобов`язати Таращанську міську раду прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 у власність, орієнтовною площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в адміністративно-територіальних межах Веселокутської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

Також, із посилання на положення ст.ст. 150, 151, 154 Кодексу адміністративного судочинства України позивачем подано заяву про забезпечення позову, прохальна частина якої містить вимоги щодо:

- заборони Головному управлінню Держгеокадастру у Київській області здійснювати будь-які дії спрямовані на розпорядження земельною ділянкою сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства (01.03), площею 2,00 га, кадастровий номер :04:005:0080, місце розташування: Київська обл., Таращанський р-н, Веселокутська сільська рада;

- заборони Таращанській міській раді здійснювати будь-які дії спрямовані на розпорядження земельною ділянкою сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства (01.03), площею 2,00 га, кадастровий номер :04:005:0080, місце розташування: Київська обл., Таращанський р-н, Веселокутська сільська рада;

- заборони державним кадастровим реєстраторам здійснювати будь-які дії спрямовані на: скасування державної реєстрації земельної ділянки сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства (01.03), площею 2,00 га, кадастровий номер 224481200:04:005:0080, місце розташування: Київська обл., Таращанський р-н, Веселокутська сільська рада.

- заборони державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень вчиняти будь-які дії спрямовані на реєстрацію права власності та інших речових прав щодо земельної ділянки, для ведення особистого селянського господарства (01.03), площею 2,00 га, кадастровий номер 224481200:04:005:0080, місце розташування: Київська обл., Таращанський р-н, Веселокутська сільська рада.

Так, вимоги до змісту і форми заяви про забезпечення позову встановлені статтею 152 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зокрема, частиною четвертою вказаної статті передбачено, що до такої заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Дослідивши заяву позивача, що була отримана судом 18.06.2021 року, встановлено її невідповідність вимогам статті 152 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме - відсутні докази сплати судового збору за її подання.

При цьому, лише 21.06.2021 засобами електронного зв`язку від позивача на адресу суду надійшов лист, у якому містились, в тому числі електронна квитанція про сплату судового збору від 21.06.2021 №6398155, від 21.06.2021 №6398145 та повідомлення про те, що при поданні позову були помилково вказані інші реквізити.

Однак суд зауважує, що згідно вказаних документів, надісланих позивачем в електронному вигляді, статус останніх - "В обробці банком".

Таким чином, станом на час винесення даної ухвали у суду відсутні належні та допустимі докази на користь сплати позивачем судового збору у встановлених розмірах.

Попри це, щодо суті заявлених позивачем заходів забезпечення позову, суд зазначає наступне.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 05.09.2019 по справі №400/722/19 (провадження №К/9901/15088/19) забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до її вирішення по суті визначених законом заходів з метою створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

За змістом частини 1 статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина 2 статті 151 КАС України).

В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина 6 статті 154 КАС України).

Тобто, виходячи зі змісту наведених положень законодавства, ухвала про забезпечення позову має містити мотиви, за яких суд дійшов висновку про існування або обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі; а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

Самі ж заходи забезпечення мають вживатись лише в межах позовних вимог, бути співмірними з ними, а необхідність їх застосування повинна обґрунтовуватись поважними підставами й підтверджуватись належними доказами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Сама ж лише незгода позивача із діями суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання їх протиправними і зобов`язання вчинити певні дії ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.

Верховний Суд у постанові від 30.09.2020 по справі №640/1305/20 (провадження №К/9901/13058/20) наголосив на тому, що підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, установити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якої можливо запобігти.

Обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

При цьому, заходи забезпечення мають бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими, репутаційними, службовими та професійними наслідками.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.11.2018 по справі №826/8556/17, від 25.04.2019 по справі №826/10936/18.

Так, обґрунтованість заявлених позивачем заходів забезпечення позову, що підлягає застосуванню судом, на його думку полягає у тому, що згідно відомостей з Публічної кадастрової карти України, спірна земельна ділянка за кадастровим номером :04:005:0080, та з приводу якої мало місце звернення позивача на отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо її відведення є сформованою у відповідності до вимог діючого законодавства України, а відтак на переконання позивача існують всі підстави вважати, що відповідачі, як розпорядники земельної ділянки державної власності, мають можливість розпоряджатися цією земельною ділянкою на власний розсуд.

Тобто, за доводами позивача під час розгляду адміністративної справи відповідачі можуть вчинити дії, у тому числі щодо відчуження вказаної ділянки третім особам, що в свою чергу, у разі задоволення заявлених позовних вимог ускладнить чи унеможливить реалізацію позивачем права, за захистом якого він звернувся до суду з даним позовом.

Отже, за змістом позову та заяви про забезпечення позову вбачається, що виникнення спірних правовідносин обумовлено протиправними, на думку позивача, діями відповідачів при вирішенні питання щодо передачі земельної ділянки у власність, яке в силу законодавчих приписів належить до його виключної компетенції як органу місцевого самоврядування, тому законність таких дій (бездіяльності) підлягає перевірці адміністративним судом.

Зокрема, підставами позову слугувала у тому числі відмова відповідача 1 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою.

Однак суд зауважує, що згідно з практикою Великої Палати Верховного Суду отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного вирішення питання про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю прийняття рішення органом місцевого самоврядування (постанова від 28.11.2018 по справі №826/5735/16 (провадження №11-986апп18)).

Рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Водночас отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не є правовстановлюючим актом. Відтак правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення, не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб (постанова від 17.10.2018 по справі № 380/624/16-ц (провадження №14-301цс18)).

Таким чином, враховуючи правову позицію суду касаційної інстанції, твердження заявника про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до порушення його прав та інтересів є безпідставними, оскільки фактично на даний час позивач не наділений відповідними правами на спірну земельну ділянку, а дослідження правомірності відмови відповідачів у наданні відповідних документів на здійснення процедури її відведення у власність позивача є предметом спору в даній справі, тобто обмеження прав відповідачів та державних реєстраторів шляхом застосування заявлених позивачем заходів забезпечення позову на відповідній стадії судового розгляду не буде відповідати вищевказаним поняттям співмірності та адекватності, та може призвести до фактичного вирішення справи по суті до постановлення рішення в даній справі на стадії, коли суд ще не здійснював дослідження та оцінку доказів і обставин, які стали підставою для вчинення відповідачем оскаржуваних дій.

Суд зазначає, що в цьому випадку наявність ознак протиправності оскаржуваного нормативно-правового акту може бути виявлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості і достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності.

Суд зауважує, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеній у постанові від 03.12.2020 по справі №140/8457/20 (провадження №К/9901/25187/20).

Як наслідок, враховуючи викладене у сукупності, суд робить висновок про відсутність обґрунтованих підстав для вжиття заявлених позивачем заходів забезпечення позову в межах даної адміністративної справи.

Керуючись статтями 150, 154, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції у порядку та строки, встановлені статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Панченко Н.Д.