Справа № 160/4376/21
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2021-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Копія
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 червня 2021 року Справа № 160/4376/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Златіна Станіслава Вікторовича
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Личківської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
Позивач звернувся з позовом до суду, у якому просить:
стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані наступним:
наказом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області позивачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою;
позивач розробив та затвердив проект землеустрою;
однак земельна ділянка після процедури розробки проекту землеустрою передана з державної власності до комунальної власності;
підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою у відповідача не було, оскільки проект погоджено у встановленому законодавством порядку;
ефективним заходом захисту порушених прав позивача є саме зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою.
Ухвалою суду від 07.04.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову з наступних підстав:
земельна ділянка, на яку претендує позивач, співпадає із земельною ділянкою, яка передбачена для громадського пасовища;
Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області не мало повноважень на надання дозволу на розробку проекту землеустрою без погодження з відповідачем не враховуючи звернення ради про резервування земельних ділянок для створення громадських пасовищ;
бажане місце розташування земельної ділянки, на яку претендує позивач, не відповідає вимогам та принципам техніко-економічного розвитку територіальної громади, зокрема, захисту прав і задоволення потреб мешканців громади у створенні громадського пасовища, примноження поголів`я худоби та території громади;
земельна ділянка перебуває у власності виконавчого комітету Личківської сільської ради згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.10.2019 року № 184950140;
суд не вправі зобов`язувати орган місцевого самоврядування прийняти конкретне рішення, оскільки це є дискреційними повноваженнями відповідача.
Ухвалою суду від 16.06.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Сторони у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином; позивач подав клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.
Суд, дослідив письмові докази, наявні у матеріалах справи, встановив наступне.
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 14.06.2018 року № 4-2176/15-18 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою» позивачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населеного пункту на території Личківської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, орієнтовним розмір 2 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.
Підстава для відмови:
земельна ділянка, на яку претендує позивач, співпадає із земельною ділянкою, яка передбачена для громадського пасовища;
Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області не мало повноважень на надання дозволу на розробку проекту землеустрою без погодження з відповідачем, не враховуючи звернення ради про резервування земельних ділянок для створення громадських пасовищ;
бажане місце розташування земельної ділянки, на яку претендує позивач, не відповідає вимогам та принципам техніко-економічного розвитку територіальної громади, зокрема, захисту прав і задоволення потреб мешканців громади у створенні громадського пасовища, примноження поголів`я худоби та території громади.
Відповідно до частини 9 статті 118 ЗК України Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку (частини 10, 11 статті 118 ЗК України).
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу (ч.8 ст. 118 ЗК України).
Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень.
Відповідно до норм частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.
Згідно з частинами 1, 2 статті 59 Закону № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.
Виходячи з наведених правових норм, рішення про затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою належить до виключних повноважень міської ради шляхом прийняття відповідних рішень на пленарному засіданні. Рішення, дії або бездіяльність міської ради про затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою, надання земельних ділянок, залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.
Умови, за яких орган відмовляє у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - затвердити проект землеустрою або відмовити в його затвердженні, якщо для цього є законні підстави. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.
У матеріалах справи міститься висновок про погодження позивачу документації із землеустрою від 09.11.2018 року № 5860/82-18; необхідність проведення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації відсутня.
Посилання відповідача на підстави відмови, які зазначені у оскаржуваному рішенні є безпідставним, оскільки вказана земельна ділянка, на яку претендує позивач, перебувала саме у державній власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.10.2019 року № 184950140, копія якого міститься у матеріалах справи.
Наказ Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 14.06.2018 року № 4-2176/15-18 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою», яким позивачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою станом на день розгляду справи є чинним та не скасований, а тому породжує правові наслідки.
У разі не погодження відповідача з наказом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 14.06.2018 року № 4-2176/15-18 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою», то останній повинен його оскаржити у адміністративному або судового порядку, чого відповідачем зроблено не було.
За вказаних обставин відповідач повинен був прийняти рішення про погодження позивачу проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки відсутні підстави для відмови, які передбачені ЗК України.
Доводи відповідача про те, що земельна ділянка перебуває у власності виконавчого комітету Личківської сільської ради згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.10.2019 року № 184950140, суд відхиляє з наступних підстав.
Відповідно до змісту частини другої статті 77 КАС України у справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Враховуючи вимоги вказаної норми, повідомлення відповідачем на стадії судового оскарження інших підстав, ніж ті, що були зазначені в його оскаржуваному рішенні, не можуть бути враховано судом, оскільки під час прийняття оскаржуваного рішення вони не були у ньому вказані. Відповідач не міг не знати на момент прийняття оскаржуваного рішення про наявність Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.10.2019 року № 184950140.
Окрім того, в силу прямої норми ч.1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.
Відповідно до норм частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.
Що стосується способу захисту прав позивача, то суд виходить з того, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України).
Частиною 4 статті 245 КАС України (у редакції, що діє з 15.12.2017) визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.11.2019 у справі № 509/1350/17 оцінюючи ефективність обраного судом способу захисту (зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву) зазначила, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. При цьому застосування такого способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою. Разом з тим наведених обставин судами не встановлено. Оцінка правомірності відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою стосувалася лише тих мотивів, які наведені відповідачем у оскаржуваному рішенні. Однак суди не досліджували у повній мірі, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для отримання ним такого дозволу. Отже, як зазначила Велика Палата Верховного Суду, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою (п. 36- 39).
Тобто, застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення, є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким відмовив в його задоволенні.
В такому разі, суд під час перевірки підстав прийняття рішення, перевіряє конкретні підстави відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. У разі визнання незаконності підстав, що стали причиною прийняття рішення про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, доцільним способом захисту є власне зобов`язання уповноваженого суб`єкта прийняти конкретне рішення, а не зобов`язання повторно розглянути клопотання. Оскільки клопотання вже було розглянуто, рішення прийнято, тому повторний розгляд клопотання не захистить прав заявника.
За вказаних обставин позовні вимоги підлягають задоволенню.
У відповідності до вимог статті 139 КАС України судові витрати покладають на відповідача. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то розподіл судових витрат не здійснюється.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то суд зазначає наступне.
Позивач заявив клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
Відповідач не надав суду заперечення проти витрат на правничу допомогу, які понесені позивачем.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 4 статті 134 КАС України).
Відповідно до положень частини 5 статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Судом встановлено, що 12.03.2021 року року між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Бірюк, Мігульов і Партнери» був укладений договір про надання правової допомоги № 12-03/21.
Згідно 2.7 договору клієнт надає об`єднанню згоду на залучення до надання послуг адвоката ОСОБА_2 на умовах, які визначені даним договором.
Між Адвокатським об`єднанням «Бірюк, Мігульов і Партнери» та ОСОБА_2 укладено договір про залучення адвоката до виконання завдання від 12.03.2021 року та завдання № 1 до вказаного договору від 12.03.2021 року.
У матеріалах справи міститься перелік та орієнтовна вартість послуг з надання професійної правової допомоги, яки є додатком № 1 до договору про надання правової допомоги № 12-03/21 від 12.03.2021 року.
У матеріалах міститься звіт про виконання договору від 21.05.2021 року, у якому вказано які роботи вчинено адвокатом.
У матеріалах справи міститься копія ордеру на представлення інтересів позивача у суді та копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія КС № 8506/10 від 28.11.2019 року.
Враховуючи критерії співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи, приймаючи до уваги що дана справа є складною (за обсягом доказів), а також те, що витрати на оплату послуг адвоката мають бути дійсні, необхідні та обґрунтовані, приймаючи до уваги також і те, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, витрачених коштів, але і в певному сенсі спонукання суб`єкта владних повноважень своєчасно вчиняти певні дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних чи юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин, враховуючи принципи добросовісності, розумності та справедливості, то суд вважає за необхідне присудити позивачу витрати на оплату професійної правничої допомоги адвоката у розмірі 10 000 гривень.
Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Стягнути з Личківської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя (підпис) С.В. Златін

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Помічник судді Лісна А.М.

Рішення не набрало законної сили станом на 22.06.2021 року

Помічник судді Лісна А.М.