Справа № 380/8832/20
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2021-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року справа №380/8832/20

Львівський окружний адміністративний суд:

в складі головуючої судді - Потабенко В.А.,

за участю секретаря судового засідання - Олійник Л.В.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача 1 не з`явився,

представників відповідача - 2- Валаги Ю.С., Юзвак І.П., згідно наказів,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до голови Дрогобицької міської ради Львівської області Кучми Тараса Ярославовича, виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області про скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до голови Дрогобицької міської ради Львівської області Кучми Тараса Ярославовича (далі - голова Дрогобицької МР, відповідач 1), виконавчого комітету Дрогобицької міської ради (далі - ВК Дрогобицької МР, відповідач 2) з такими позовними вимогами:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження міського голови Дрогобицької міської ради від 04.09.2020 №697к «Про звільнення ОСОБА_2 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сектору прес-служби організаційного відділу виконавчого комітету Дрогобицької міської ради з 05.09.2020;

- стягнути з виконавчого комітету Дрогобицької міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.09.2020 по день поновлення на роботі.

При обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначає, що з 23.03.2017 працювала на посаді головного спеціаліста сектору прес-служби організаційного відділу виконавчого комітету Дрогобицької міської ради. 03.09.2020 після закінчення робочого дня о 17:15 год., перебуваючи в приймальні міського голови Дрогобицької міської ради, їй стало відомо про те, що працівниками Дрогобицької міської ради, а саме, начальником організаційного відділу виконавчого комітету Дрогобицької міської ради ОСОБА_3 та завідувачем сектору прес-служби організаційного відділу виконавчого комітету Дрогобицької міської ради ОСОБА_4 було поширено неправдиву інформацію щодо неї. Зокрема, на думку позивача, дані працівники повідомили міському голові м. Дрогобича про поширення ОСОБА_1 у соціальній мережі Facebook наклепів щодо діяльності міського голови м. Дрогобича на спеціально створеному профілі, розповсюдження службової інформації на веб-сайті « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та написання дописів на особистих сторінках окремих громадян, які у політичній діяльності є опозиційними міському голові. Позивач зазначає, що після заслуховування вказаної інформації, міський голова змусив позивачку написати заяву на звільнення, не заслухавши пояснень її щодо даних обставин. Позивачка стверджує, що волевиявлення на припинення трудових відносин у неї не було, дату, з якої її слід було б звільнити з посади, нею у заяві не зазначено, сторони згоди щодо такої не досягали. Згідно резолюції проставленої на заяві, роботодавець самостійно визначив дату звільнення « 09.09.2020» на власний розсуд, а тому відсутні підстави для звільнення її за згодою сторін відповідно до ст. 36 Кодексу законів про працю України. Також позивач зазначає, що нею 04.09.2020 складено та подано відповідач 1 заяву про відкликання заяви про звільнення від 03.09.2020, яка мотивована відсутністю волевиявлення щодо звільнення за угодою сторін. Вказує, що відповідачем вказана заява до уваги не взята, як і її пояснення від 09.09.2020 щодо відсутності на роботі з 04.09.2020 по 09.09.2020 у зв`язку з виконанням усного доручення міського голови «не з`являтись у Дрогобицькій міській раді», яке було ним озвучено одразу ж після того, як він змусив позивачку написати заяву на звільнення. Таким чином, оскільки заяву про звільнення з посади, яка стала підставою для прийняття оскаржуваного розпорядження, позивачка написала під тиском, її звільнення з займаної посади вважає незаконним, відтак, звернулася із цим позовом до суду.

Ухвалою судді від 22.10.2020 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Протокольною ухвалою суду від 09.11.2020 залучено до участі у справі у якості співвідповідача виконавчий комітет Дрогобицької міської ради Львівської області.

Протокольною ухвалою суду від 21.12.2020 клопотання представника відповідача 2 про залишення позовної заяви без розгляду залишено без розгляду.

Протокольною ухвалою суду від 21.12.2020 витребувано докази у справі.

Від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 68907 від 21.12.2021). У вказаному відзиві відповідач 1 заперечує щодо позову зазначає, що позивач не вказує у позовній заяві на обставини щодо застосування до неї психологічного та морального примусу щодо написання нею заяви про звільнення з посади. Зазначає, що жодних вказівок щодо написання заяви позивачу не надавалось, а також примусу на позивача ні морального, ні психологічного не чинилося. Також і не було вказівки не з`являтися їй на роботі в подальшому. Вказує, що позивачка не зазначає і про свідка, який міг би засвідчити факт примусу до написання заяви на звільнення. Відповідач 1 вважає, що написання заяви 03.09.2020 року з проханням звільнити її із займаної посади за згодою сторін свідчить про її особисте волевиявлення звільнитися з роботи, та не є вимушеним кроком під впливом психологічного чи морального примусу. Щодо твердження позивачки про те , що заява від 03.09.2020 не містить дати звільнення не свідчить про відсутність її волевиявлення на звільнення, а свідчить про те, що позивачка готова була звільнитися після підписання даної заяви. Волевиявлення сторін закріплено документально розпорядженням № 694-к від 04.09.2020 року. Відповідно до даного розпорядження, позивача було звільнено з 09.09.2020, тобто в найкоротший термін отримання з казначейства коштів та виплати в день звільнення розрахункових, з метою уникнення порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України. Щодо подання позивачкою заяви 07.09.2020 про відкликання заяви від 03.09.2020 про звільнення за згодою сторін, то відповідач 1 вказує, що факт відкликання працівником заяви про звільнення за угодою сторін не несе за собою жодних юридичних наслідків. Крім того, відповідач 1 вказує про те, що міг анулювати розпорядження №694к від 04.09.2020 та розірвати трудовий договір з позивачкою за прогул, оскільки така була відсутня роботі, про що складені відповідні акти від 07.09.2020 та від 08.09.2020. Більше того, позивач самостійно у свої поясненнях вказує на факт своєї відсутності на роботі. Таким чином, представник відповідача 1 вважає позовні вимоги безпідставними та просить суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.

28.12.2020 позивач подала відповідь на відзив міського голови м. Дрогобича (вх. №70589). Наголосила, що заяву про звільнення з посади 03.09.2020 року було написано під психологічним та моральним примусом міського голови ОСОБА_5 , без її волевиявлення. Зазначила, що заява про звільнення від 03.09.2020 року не містить дати звільнення. Згідно з резолюцією, проставленою на ній, роботодавець самостійно визначив дату звільнення « 09.09.2020» на власний розсуд. Між позивачкою та відповідачем не було досягнуто жодної домовленості щодо звільнення за угодою сторін. Щодо відсутності позивачки на роботі з 04.09.2020 по 09.09.2020 зазначає, що нею було подано заяву про відкликання заяви про звільнення від 03.09.2020, яка мотивована відсутністю волевиявлення щодо звільнення. Проте, така до уваги відповідачем не була взята.

Протокольною ухвалою суду від 11.03.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві. Просила суд позов задовольнити повністю.

Відповідач 1 в судовому засіданні 19.05.2021 проти задоволення позову заперечив з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Просив суд в задоволенні позову відмовити повністю.

В судове засідання 09.06.2021 відповідач 1 не з`явився, причин неявки суду не повідомив. Належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового розгляду заяви, що підтверджується наявними у справі доказами.

Представники відповідача 2 в судовому засіданні проти позову заперечили повністю, виходячи з мотивів, наведених у відзиві на позов відповідача 1, просили у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача 1, представників відповідача 2, свідка ОСОБА_6 , дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 23.03.2017 призначена на посаду головного спеціаліста з питань інформаційної політики сектору прес-служби організаційного відділу Дрогобицької міської ради Львівської області та 23.03.2017 прийняла присягу посадової особи місцевого самоврядування.

03.09.2020 на ім`я голови Дрогобицької міської ради Львівської області позивачка подала заяву про звільнення із займаної посади «за згодою сторін» та без зазначення дати звільнення.

На вказаній заяві міститься резолюція «Не заперечую» та «До розпорядження. Звільнити 09.09.2020»

Розпорядженням міського голови від 04.09.2020 №697к «Про звільнення ОСОБА_2 » позивача звільнено з посади головного спеціаліста сектору прес-служби організаційного відділу виконкому Дрогобицької міської ради відповідно до п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), за угодою сторін, 09 вересня 2020 року. Підстава звільнення: заява ОСОБА_2 .

Про винесення вказаного розпорядження та звільнення ОСОБА_1 зроблено відповідний запис №9 від 09.09.2020 в її трудовій книжці.

04.09.2020 позивачем складено заяву, в якій остання просила відкликати заяву про звільнення за згодою сторін від 03.07.2020 у зв`язку з відсутністю вільного волевиявлення на звільнення із займаної посади. Також просила не вживати заходів щодо її звільнення.

Позивачка, не погоджуючись із вказаним розпорядженням про своє звільнення, з метою його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу звернулась до адміністративного суду із даним позовом.

При вирішенні спору, суд застосовує наступні норми права.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За приписами ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України).

При цьому згідно ч. 1 ст. 20 Закону України від 07.06.2001 №2493-III «Про службу в органах місцевого самоврядування» (далі - Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, служба в органах місцевого самоврядування припиняється також і із загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України.

Частиною 3 ст. 20 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» встановлено, що рішення про припинення служби в органах місцевого самоврядування може бути оскаржено посадовою особою місцевого самоврядування у порядку, визначеному законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є угода сторін.

У постанові від 29.10.2020 року у справі №826/3388/18 Верховний Суд дійшов висновків, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення, чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін, чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку. Припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін щодо підстави припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України).

За такого правового регулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.

Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін.

Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій.

Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Отже, законність припинення трудових відносин за угодою сторін фактично поставлено у залежність від наявності взаємної згоди працівника та роботодавця на таке звільнення.

Разом з тим, за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України безстроковий трудовий договір може бути припинено у будь-який строк, стосовно якого досягли домовленості працівник та роботодавець. Такий строк може бути як меншим, так і перевищувати встановлений для звільнення за власним бажанням двотижневий період.

При цьому, дату припинення трудових відносин за угодою сторін сторони (працівник і роботодавець) визначають за взаємною домовленістю.

Як встановлено судом і підтверджено матеріалами справи, розпорядженням міського голови м. Дрогобича від 04.09.2020 №697к «Про звільнення ОСОБА_2 » позивача звільнено з посади головного спеціаліста сектору прес-служби організаційного відділу виконкому Дрогобицької міської ради відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін, 09.09.2020 на підставі заяви позивачки.

Однак, як випливає з наявної в матеріалах справи заяви копії заяви ОСОБА_1 від 03.09.2020, така не містить дати, з якої позивач має намір звільнитися.

При цьому, згідно із змісту розпорядження міського голови Дрогобицької міської ради від 04.09.2020 №697-к видно, що відповідач 1 на власний розсуд визначив дату звільнення - 09.09.2020, що суперечить положенням п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Також, ознайомлюючись з вказаним розпорядженням, 09.09.2020 позивачкою внесено застереження «Із розпорядженням не погоджуюсь, враховуючи мою заяву про відкликання», що свідчить про відсутність волевиявлення на звільнення, принаймні 09.09.2020.

Судом з матеріалів справи встановлено, що волевиявлення (пропозиції) позивача та визначення дати, з якої трудовий договір пропонується розірвати за угодою сторін, не було.

Той факт, що позивач не виходила на роботу 04.09.2020, 07.09.2020 та 08.09.2020 не може свідчити про бажання ОСОБА_1 звільнитись з дати написання заяви на звільнення, тобто з 03.09.2020.

Прогули, допущені позивачем, могли стати підставою для її звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Водночас, відповідачем 1 було обрано інші підстави для припинення трудового договору.

Суд зазначає, що недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін (указаний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 13.08.2019 у справі № 825/3587/15-а, від 14.05.2020 у справі № 815/5173/17).

Щодо подання ОСОБА_1 заяви від 04.09.2020 про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін від 03.09.2020, то суд зазначає наступне.

Як вірно зазначає відповідач 1 у відзиві, право на відкликання заяви про звільнення є безумовним правом працівника, але лише у разі, якщо звільнення відбувається з його ініціативи. Якщо ж роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Відмовитись від домовленості про розірвання трудового договору за угодою сторін можна лише за згоди всіх сторін, тобто працівника та роботодавця.

Сам факт направлення позивачкою заяви про відкликання заяви про звільнення від 03.09.2020 не може бути безумовною підставою для продовження трудових відносин, без згоди на це відповідача. У процесі судового розгляду, такої згоди відповідача не встановлено.

Проте, суд зазначає, що факт подання позивачкою відповідних заяв, хоч і не має юридичних наслідків, однак свідчить про фактичну відсутність свідомого волевиявлення та відповідно зміну наміру на звільнення.

Таким чином, за відсутності у заяві про звільнення позивачки дати, з якої вона бажає звільнитися із займаної посади , відповідачем 1 протиправно припинено трудові відносини з позивачкою, в односторонньому порядку визначивши дату звільнення - 09.09.2020 та, відповідно, протиправно прийнято оскаржуване розпорядження від 04.09.2020 №697к «Про звільнення ОСОБА_2 », у зв`язку з чим таке розпорядження підлягає скасуванню, а відповідна позовна вимога - задоволенню.

Що стосується твердження ОСОБА_1 про чинення на неї відповідачем 1 морального тиску, то суд зазначає, що матеріалами справи такий жодним чином не підтверджений.

Допитана в якості свідка секретар міського голови м. Дрогобича ОСОБА_7 в судовому засіданні спростувала той факт, що на позивача чинився будь-який психологічний (моральний) тиск. ОСОБА_1 ознак хвилювання не виказувала, образ чи погроз до неї з боку відповідача 1 не було. Розмова зі сторони міського голови м. Дрогобича була лише строга.

Таким чином, твердження позивача про те, що заява про її звільнення написана під психологічним тиском не знайшла свого підтвердження в ході розгляду справи.

Також, не відповідають дійсності твердження позивача про нереєстрацію у встановлену порядку її заяви у журналі вхідної кореспонденції виконавчого комітету Дрогобицької міської ради.

Так, судом в судовому засіданні було оглянуто оригінал журналу реєстрації вхідної кореспонденції виконавчого комітету Дрогобицької міської ради (належним чином засвідчена копія відповідної сторінки якого знаходиться в матеріалах справи), прошитий та пронумерований, засвідчений підписом начальника відділу кадрів Н.Паращак та скріплений печаткою, з якого вбачається, що під № 786 від 04.09.2020 зареєстровано заяву ОСОБА_8 .

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі "Волков проти України", звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Для вирішення спору та оцінки оскаржуваних рішень суд також врахував вимоги Європейської соціальної хартії, обов`язок з дотримання якої Україна взяла на себе відповідно до закону України від 14.092006 №137-V «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)» та якої не дотримався відповідач.

Статтею 24 ч. ІІ вказаної Хартії з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати:

a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби;

b) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

З огляду на викладене, скасування розпорядження міського голови м. Дрогобича від 04.09.2020 №697к передбачає одночасне поновлення позивачки на посаді головного спеціаліста сектору прес-служби організаційного відділу виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, тобто на тій посаді, яку ОСОБА_1 займала перед звільненням.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Щодо позовних вимог про стягнення з виконавчого комітету Дрогобицької міської ради на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 05.09.2020 по день поновлення на роботі, суд зазначає наступне.

З огляду на те, що судом встановлено, що позивачку було протиправно звільнено з посади головного спеціаліста сектору прес-служби організаційного відділу виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, суд дійшов висновку, що позивач підлягає поновленню на посаді та на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 10 вересня 2020 року по день ухвалення рішення суду.

Щодо дати поновлення на посаді суд зазначає, що згідно з оскаржуваним розпорядженням від 04.09.2020 №697-к позивача звільнено з 09.09.2020, про що зроблено відповідний запис в трудовій книжці №9 від 09.09.2020. Таким чином, 09.09.2020 є останнім робочим днем ОСОБА_1 .

Відповідно позивачка підлягає поновленню на посаді з 10.09.2020, а не з 05.09.2020, як вона про це просить.

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до п.2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абз. 3 п. 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

В п. 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд зазначає, що листа відділу бухгалтерського обліку та звітності виконавчого комітету Дрогобицької міської ради № 269 від 28.05.2021, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 818,74 грн.

Період вимушеного прогулу з 10.09.2020 по 08.06.2021 включно (день, що передує поновленню позивача на попередньо займаній посаді) становить 186 робочих днів.

Таким чином, з урахуванням вимог Порядку № 100, з відповідача 2 в користь позивача слід стягнути 152285,64 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (186 * 818,74= 152285,64).

Відповідно до п.п. 2, 3 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду щодо про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

На підставі зазначених норм КАС України, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сектору прес-служби організаційного відділу виконавчого комітету Дрогобицької міської ради та в частині стягнення з виконавчого комітету Дрогобицької міської ради на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць - 24562,20 грн.

Суд наголошує, що при поновленні працівника на посаду власник або уповноважений ним орган мають вжити всіх дій спрямованих на забезпечення реального виконання рішення суду та відновлення порушеного права найманого працівника чи державного службовця та поновити його за попереднім місцем роботи.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).

Суд також враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 11.04.2013 по справі «Вєренцов проти України», в якому Суд зазначив, що саме законодавство має бути сформульованим з достатньою чіткістю, щоб надати особі можливість визначити, чи буде її поведінка суперечити закону, та якими можуть бути вірогідні наслідки порушень. Передбачення у національному законодавстві чітких визначень є істотною умовою для того, щоб закон залишався нескладним для розуміння та застосування, а також для запобігання спробам регулювати діяльність, яка не підлягає регулюванню.

Крім того, у рішенні від 03.04.2008 по справі «Корецький та інші проти України», ЄСПЛ наголосив, що закон має бути сформульований з достатньою чіткістю. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права особи.

У рішенні від 09.01.2013 по справі «Олександр Волков проти України» заява №21722/11 ЄСПЛ наголошено, що чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону визначають принцип законності, який частково співпадає з принципом верховенства права, одним з визначальних проявів якого є принципи «доброго врядування» і «належної адміністрації».

Згідно з ч.2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Обставини та матеріали справи свідчать, що відповідні положення відповідачем 1 дотримані не були, що зумовило звернення позивача до суду за захистом свої прав.

Згідно з ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наслідком розгляду справи, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.

Відповідно до ст. 139 КАС України та приписів п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про сплату судового збору» судові витрати в цій справі розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 19-20, 22, 72-77, 132, 134, 139, 241-246, 250, 255, 295, підп. 15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження міського голови м. Дрогобича Кучми Тараса Ярославовича № 697к від 04.09.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста сектору прес-служби організаційного відділу виконавчого комітету Дрогобицької міської ради.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сектору прес-служби організаційного відділу виконавчого комітету Дрогобицької міської ради з 10.09.2020 року.

Стягнути з виконавчого комітету Дрогобицької міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.09.2020 по 08.06.2021 включно у розмірі 152285,64 грн.

Рішення суду в частині поновлення на посаді та в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 24562,20 грн. допустити до негайного виконання.

Судові витрати в цій справі стягненню не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який постановив рішення.

Повний текст рішення складений 22.06.2021.

Суддя Потабенко В.А.