Справа № 761/4780/20
Суддя: Фролова І. В.
Дата ухвалення: 2021-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 761/4780/20
Провадження № 2-а/761/19/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

секретаря судового засідання - Мехеди А.В.,

за участю:

представника позивача - Миклуш М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Заступника начальника Головного управління ДПС у м. Києві Лагутіної Злати Володимирівни, Головного управління ДПС у м. Києві про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з адміністративним позовом до Заступника начальника Головного управління ДПС у м. Києві Лагутіної Злати Володимирівни, Головного управління ДПС у м. Києві про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Предметом позову є визнання протиправними дії заступника начальника Головного управління ДМС у м. Києві Лагутіної Злати Володимирівни щодо складання постанови про накладення адміністративного стягнення від 13 січня 2020 року відносно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за ч.1 ст.163-15 КУпАП, а також визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення від 13 січня 2020 року відносно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за ч.1 ст.163-15 КУпАП щодо накладення штрафу в сумі 3 400,00 грн.

Правова позиція позивача обґрунтована тим, що 13 січня 2020 року Заступником начальника Головного управління ДПС у м. Києві Лагутіною Златою Володимирівною (далі по тексту -Відповідач 1) без участі фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , було прийнято оскаржувану Постанову про накладення адміністративного стягнення на фізичну особу- підприємця ОСОБА_1 (Позивача по справі) за ч. 1 ст. 163-15 КУпАП (далі - Постанова).

Як вказує у своїй позовній заяві позивач, вказана Постанова була винесена на підставі того, що 26 листопада 2019 року у магазині за адресою: АДРЕСА_1 , де Позивач здійснює діяльність, відбувалася інвентаризація (переоблік) товарів, яка завершилась близько 14:00 - 14:20 год. Переоблік здійснювався, зокрема, ОСОБА_2 (працює у Позивача).

Також, в магазині знаходились знайомі Позивача: ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , та ОСОБА_4 , які допомагали слідкувати за процесом переобліку. Позивач зазначає, що він не був у цей день за вказаною адресою. Після завершення інвентаризації, у магазин зайшло двоє невстановлених осіб. Враховуючи відсутність інших покупців, близько 14:30 год. продавець вийшла із магазину. При цьому, в магазині залишилися знайомі Позивача ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ), які слідкували за тим, аби нічого не було викрадено із приміщення, зокрема, вказаними двома чоловіками. В цей час, у ОСОБА_3 склалась розмова із вказаними вище двома невстановленими особами, які перебували у приміщенні за вказаною адресою. Ці невстановлені особи повідомили, що вони прибули для проведення фактичної перевірки діяльності Позивача. В свою чергу, з огляду на тимчасову відсутність Позивача та його уповноваженого представника чи особи, яка фактично проводить розрахункові операції, ОСОБА_3 запропонував двом невстановленим особам почекати прибуття уповноважених осіб для наступного вирішення питання допуску до проведення перевірки діяльності Позивача. Незважаючи на зазначені вище обставини, невстановлені особи, які представились представниками контролюючого органу, наполягали на проведенні перевірки. Проте, вказані невстановлені особи, не дочекавшись прибуття Позивача та його представника або особи, яка фактично проводить розрахункові операції, лише обмежились тим, що, на їхню думку, Позивач начебто не допустив їх до проведення фактичної перевірки за положеннями пункту 80.2.5 ПК України та сказали, що відповідний акт буде направлено Позивачу поштою та покинули приміщення. Враховуючи вищевикладене, 28 листопада 2019 року Позивач звернувся до Головного управління ДПС у м. Киві з вимогою щодо оформлення акту про відмову у допуску до проведення фактичної перевірки. Однак, 27 січня 2020 року Позивач отримав поштою Постанову та протокол, з яких слідує, що 26.11.2019 р. представники Відповідача 2 виявили, що Позивачем начебто не забезпечено можливість здійснення розрахунків за продані товари (надані послуги) з використанням спеціального платіжного засобу, визначеного пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення розрахунків за продані товари (надані) послуги з використанням спеціальних платіжних засобів» від 29.09.2010 року за № 878, що не відповідає дійсним обставинам. Окрім цього, Позивач звертає увагу на те, що Відповідачем 1, якою прийнято Постанову, було зазначено інформацію про те, що Позивач начебто відмовився від надання пояснень та підписання документів. Враховуючи вищевикладене, на думку позивача, наявні підстави для визнання дій посадових осіб контролюючого органу протиправними та скасування Постанови.

У зв`язку з чим позивач звернувся з вказаним позовом до суду для захисту своїх порушених прав.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 лютого 2020 року матеріали адміністративного позову було передано для розгляду судді Фроловій І.В.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

11 вересня 2020 року на адресу суду надійшов відзив від Відповідача 2 по справі, відповідно до якого представник просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Позицію обґрунтовує тим, що ГУ ДПС у м. Києві на підставі п.п. 80.2.2 - 80.2.6, п. 80.2 ст. 80 Податкового кодексу України (далі - ПК України), відповідно до наказу ГУ ДПС у м. Києві від 30.10.2019 № 2516 «Про проведення фактичних перевірок» і направлень на перевірку від 07.11.2019 № 2078/26-15-05-09-01 та № 2079/26-15-05-09-01, у період з 26.11.2019 по 03.12.2019 (включно) проведено фактичну перевірку магазину, за адресою: АДРЕСА_1 , де Позивач здійснює діяльність у сфері реалізації алкогольних та слабоалкогольних напоїв, пива, сидру, тютюнових виробів. За результатами перевірки було складено Акт фактичної перевірки від 03.12.2019 року №0784/26/15/05/ НОМЕР_1 (далі - Акт перевірки). Вказує, що згідно з ст. 81 ПК України, перед початком проведення фактичної перевірки, співробітники ГУ ДПС у м. Києві пред`явили службові посвідчення та ознайомили з направленнями на перевірку безпосередньо ОСОБА_1 , та особу, що фактично проводила розрахункові операції, а саме касира магазину, яка представилась ОСОБА_5 та відмовилась надати документи, що посвідчують особу. Після ознайомлення з направленнями на перевірку ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , відмовились від їх підпису та отримання копії наказу. Оскільки, згідно вимог ст. 81 Податкового кодексу акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки, фактична перевірка була розпочата. Також представник у своєму відзиві звертає увагу суду на те, що ГУ ДПС у м. Києві вжило всіх заходів для своєчасного та належного сповіщення Позивача про складання Протоколу про адміністративне правопорушення №6 від 09.01.2020 року. Щодо наявності складу адміністративного правопорушення вказали, що при розгляді матеріалів справи про адміністративне правопорушення ОСОБА_6 , як посадовою особою ГУ ДПС у м. Києві, уповноваженою приймати постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, було перевірено всі надані матеріали про вчинення адміністративного правопорушення ФОП ОСОБА_1 на відповідність нормам чинного законодавства, зокрема статті 283 КУпАП. Зауважують, що позивач до позовної заяви додає копію анкети-заяви на підключення до послуги «Еквайринг» від 16.05.2016 року з АТ КБ «Приватбанк» на підтвердження того, що ним забезпечено можливість розрахунків у безготівковій формі. Проте, на переконання представника відповідача, Анкета-заява на підключення до послуги «Еквайринг» від 16.05.2016 року не може бути належним та достатнім доказом наявності у Позивача на момент проведення фактичної перевірки спеціального платіжного засобу для здійснення розрахунків за продані товари в безготівковій формі, оскільки Анкета-заява не є Договором про надання послуг еквайрингу.

15 вересня 2020 року на адресу суду надійшов відзив від Відповідача 1 - Заступника начальника Головного управління ДПС у м. Києві Лагутіної Злати Володимирівни, який за своєю суттю та змістом є ідентичним відзиву Відповідача 2, який надійшов до суду 11 вересня 2020 року.

19 жовтня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив від позивача, відповідно до якого вбачається, що останній просить суд задовольнити позовні вимогу у повному обсязі, оскільки за результатами розгляду адміністративних протоколів, які було складено представниками контролюючого органу на Позивача та ОСОБА_5 внаслідок такої фактичної перевірки, судами було закрито справи, з огляду на відсутність заявлених подій та складів адміністративних правопорушень, та встановлено, що ні Позивач, ні ОСОБА_5 не вчиняли заявлені правопорушення, зокрема, з огляду на те, що вони не були присутніми під час здійснення представниками контролюючого органу дій, а саме фактичної перевірки діяльності Позивача.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.

Відповідач 1 в судове засідання не з`явився, про час та дату засідання повідомлений належним чином.

Відповідач 2 в судове засідання не з`явився, про час та дату засідання повідомлений належним чином.

Згідно ч. 3 ст. 268 КАС України не прибуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

Суд, заслухавши учасників справи, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності передбачені ст. 286 КАС України.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (п.2 ч.1 ст. 5 КАС України).

Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1 ст. 9 КАС України).

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення йде своїм корінням у більш загальний принцип, втілений у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Втім, це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Судом встановлено, що ГУ ДПС у м. Києві на підставі п.п. 80.2.2 - 80.2.6, п. 80.2 ст. 80 Податкового кодексу України (далі - ПК України), відповідно до наказу ГУ ДПС у м. Києві від 30.10.2019 № 2516 «Про проведення фактичних перевірок» і направлень на перевірку від 07.11.2019 № 2078/26-15-05-09-01 та № 2079/26-15-05-09-01, у період з 26.11.2019 по 03.12.2019 (включно) проведено фактичну перевірку магазину, за адресою: АДРЕСА_1 , де Позивач здійснює діяльність у сфері реалізації алкогольних та слабоалкогольних напоїв, пива, сидру, тютюнових виробів.

За результатами перевірки було складено Акт фактичної перевірки від 03.12.2019 року №0784/26/15/05/ НОМЕР_1 .

У позовній заяві, позивач зазначає, що посадових осіб ГУ ДПС у м. Києві не було допущено до проведення фактичної перевірки.

Умови та порядок допуску посадових осіб контролюючих органів до проведення документальних виїзних та фактичних перевірок визначає ст.81 Податкового кодексу України.

Відповідно до п.81.1 ст.81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

1) направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;

2) копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;

3) службового посвідчення осіб (належним чином оформленого відповідним контролюючим органом документа, що засвідчує посадову (службову) особу), які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється.

При пред`явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції) такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення.

У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.

Відповідно до п. 80.4. ст. 80 ПК України перед початком фактичної перевірки, з питань дотримання порядку здійснення розрахункових операцій та ведення касових операцій, посадовими особами контролюючих органів на підставі підпункту 20.1.10 пункту 20.1 статті 20 цього Кодексу може бути проведена контрольна розрахункова операція.

З урахуванням п. 80.4 ст. 80 ПК України до початку проведення фактичної перевірки за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює діяльність Позивач, посадовими особами контролюючого органу було проведено розрахункову операцію із розрахунком у готівковій формі, а саме, покупка пачки цигарок «Parliament Silver», по ціні реалізації 54,00 грн., при цьому реєстратор розрахункових операцій (далі - РРО) не застосовувався, відповідний розрахунковий документ (фіскальний чек) не роздруковано та не видано, у розрахунку платіжною карткою відмовлено.

Відповідно до п.80.2 ст.80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки.

Згідно з ст. 81 ПК України, перед початком проведення фактичної перевірки, співробітники ГУ ДПС у м. Києві пред`явили службові посвідчення та ознайомили з направленнями на перевірку безпосередньо ОСОБА_1 , та особу, що фактично проводила розрахункові операції, а саме касира магазину, яка представилась ОСОБА_5 та відмовилась надати документи, що посвідчують особу. Після ознайомлення з направленнями на перевірку ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , відмовились від їх підпису та отримання копії наказу.

Відповідно до вимог ст. 81 ПК України посадовими особами контролюючого органу у приміщенні магазину складено відповідний акт, який засвідчує факт відмови Позивача та особи, що фактично проводила розрахунки від підписання направлень та отримання копії наказу.

Оскільки, згідно вимог ст. 81 Податкового кодексу акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки, фактична перевірка була розпочата.

Одночасно з цим суд зауважує, що відповідно до матеріалів справи вбачається, що Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року, провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155-1 КУпАП - закрито, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. На момент розгляду справи, постанова набрала законної сили, оскільки сторонами вказані обставини не спростовувалися.

Відповідно до вказаної постанови вбачається, що судом було встановлено, що в матеріалах справи не міститься та до суду не подано достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 допустив порушення порядку проведення розрахунків.

Також не спростовані доводи ОСОБА_1 про те, що продавцем у магазині, де здійснює свою діяльність ФОП ОСОБА_1 , 26.11.2019 року була ОСОБА_2 , а не ОСОБА_5 , а сам він будь-які операції не здійснював.

Суд звернув увагу на те, що доводи ОСОБА_1 , висунуті на свій захист, не спростовані, оскільки достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження висунутого обвинувачення в матеріалах справи не міститься та до суду не надано, то вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155-1 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, не доведена.

Відповідно до ч.4 ст. 78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до правового висновку, відображеного в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18 лютого 2020 року в справі № 917/154/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в справі № 922/5787/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі 923/1382/16 та багатьох інших: «Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».

Згідно з постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16: «Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини».

На спростування доводів відповідача позивачем були надані відповідні докази про відсутність складу правопорушення, проте останні не стали предметом дослідження таким відповідачем.

Як вказано у справах «Малофеева проти Pocії» рішення від 30 травня 2013 року заява № 36673/04) та «Карелін проти Pocії» заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року) Європейського суду з прав людини, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За змістом вимог ст. 256, ч. 1 ст. 257 КпАП України питання наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення суд вирішує лише у межах протоколу, складеного відносно конкретної особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. А такі протоколи мають складати лише уповноважені на те органи (особи) (ст. 255 КпАП України).

Так, відповідно до статті 256 КпАП України в протоколі про адміністративне правопорушення, зокрема, зазначається: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Суд, надавши правову оцінку змісту складу адміністративного правопорушення, викладеного в оскаржуваній постанові про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч.1 ст. 163-15 КпАП України, з урахуванням вимог ст.ст. 256, 257 КпАП України, вважає, що посадовою особою - відповідачем дії Заступником начальника Головного управління ДПС у м. Києві ОСОБА_6 кваліфіковані за ч.1 ст. 163-15 КпАП України, при цьому не зазначено про докази вчинення такого правопорушення позивачем, співвідношення інкримінованого правопорушення за ч.1 ст. ст. 163-15 КпАП України до умов, передбачених Постановою Кабінету Міністрів України від 29.09.2010 року №878 «Про здійснення розрахунків за продані товари (надані послуги) з використанням спеціальних платіжних засобів», які є відсутніми згідно змісту оскаржуваної постанови, також не зазначені мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Також окремої увагу заслуговує те, що згідно вимог статті 268 КУпАП та положень Інструкції з оформлення органами доходів і зборів матеріалів про адміністративні правопорушення, яка затверджена Наказом Міністерства фінансів України від 02.07.2016 року за № 566 (далі - Інструкція), справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. За відсутності зазначеної особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Тобто, станом на день розгляду справи про адміністративне правопорушення, а саме 13.01.2020 р. у Відповідача повинна була бути інформація на підтвердження того, що Позивачу відомо про такий розгляд справи про адміністративне правопорушення.

Суд зауважує, що посилання Відповідачів на те, що Позивачу було направлено лист щодо дати та часу складання протоколу про адміністративне правопорушення від 09.01.2020 р., без документального підтвердження своєчасного отримання не свідчить про те, що Позивача було повідомлено про розгляд справи про адміністративне правопорушення, який відбувся 13.01.2020 р.

Суд звертає увагу на те, що повідомлення щодо складання адміністративного протоколу від 09.01.2020 р., так і безпосередньо протокол направлялись Позивачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення, єдиним доказом отримання таких документів, тобто, доказом повідомленням Позивача про відповідні події (складання протоколу про адміністративне правопорушення, розгляд справи про адміністративне правопорушення), може бути лише повідомлення про вручення поштового відправлення із підписом Позивача та зазначенням його прізвища, як це встановлено вимогами пунктів 91, 99 і 106 Правил надання послуг поштового зв`язку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року за № 270.

Зазначений вище лист щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення від 09.01.2020 р. та безпосередньо протокол про адміністративне правопорушення від 09.01.2020 р., Позивач отримав лише 27.01.2020 р., що визнано стороною Відповідача, та, підтверджується копією конверта із штриховим ідентифікатором 372 та інформацією з офіційного сайту АТ «Укрпошта».

Оскільки, станом як на 03.01.2020 р., так і на 13.01.2020 р. (розгляд справи про адміністративне правопорушення щодо Позивача), у сторони Відповідача була відсутня інформація щодо відповідного повідомлення, що виключало можливість розгляду справи про адміністративне правопорушення стосовно Позивача.

При цьому, суд відхиляє посилання Відповідачів на достатність факту відправлення відповідного поштового відправлення Позивачу, з огляду на положення статті 42 ПК України.

Необхідно зауважити, положення статті 42 ПК України не може бути застосовано до цих спірних правовідносин, оскільки такі правовідносини не стосуються податкових зобов`язань, а регулюються окремими нормами, які визначено вказаними вище положеннями статті 268 КУпАП та Інструкції (розгляд справ про адміністративні правопорушення).

З огляду на зазначене, суд прийшов до висновку, що Відповідачі не перевірили факт необізнаності Позивача з інформацією про розгляд справи про адміністративне правопорушення, внаслідок чого його було позбавлено права участі у такому у розгляді та наданні своїх заперечень і доказів, що призвело до прийняття Постанови від 13.01.2020 р.

Суть адміністративного правопорушення - є основною складовою правопорушення, за відсутності якого особа до адміністративної відповідальності притягнутою бути не може.

Особа, щодо якої складений протокол/постанова про адміністративне правопорушення, має знати в чому вона звинувачується.

Безпідставно особа не може бути притягнутою до адміністративної відповідальності.

Згідно з статтею 7 КпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Протокол про адміністративне правопорушення є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та, в силу положень статті 251 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Практикою ЄСПЛ констатується, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в Демократичному суспільстві» (п. 33 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), Reports 1996-V).

Відповідно до вимог діючого адміністративного законодавства, а саме ст. ст. 9, 245, 252 КпАП України, особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях події та складу адміністративного правопорушення, який має бути встановлений тільки після всебічної та повної оцінки всіх доказів по справі, а саме комплекс ознак передбачає чотири елементи: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт і суб`єктивна сторона.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Так, 26.04.2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 338/855/17, вказав, що аналіз положень статей КпАП України дозволяє дійти висновку, що зміст постанови у справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтям 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Зважаючи на зміст оскаржуваної постанови, положення статтею 256, 280 КпАП України, суд вважає дії відповідача щодо винесення постанови в справі про адміністративне правопорушення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 163-15 КпАП України за вказаних умов та обставин протиправними.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємоз`язок доказів у їх сукупності, з урахуванням визначеного у справах «Малофеева проти Pocії» рішення від 30 травня 2013 року заява № 36673/04) та «Карелін проти Pocії» заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року) Європейського суду з прав людини, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом), й за змістом вимог ст. 256, ч. 1 ст. 257 КпАП України питання наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення суд вирішує лише у межах протоколу, складеного відносно конкретної особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, суд приходить до висновку про незаконність постановлення відповідачем рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. ст. 163-15 КпАП України.

Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

За таких підстав позов підлягає задоволенню, а рішення суб`єкта владних повноважень - визнанню протиправним зі скасуванням оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. ст. 163-15 КпАП України.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 139 КАС України судовий збір підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

На підставі вищевикладеного, п. 1 ч. 1 ст. 255, ч.ч. 4, 5 ст. 258, ч.1 ст. ст. 163-15, 289 КУпАП України, керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 19, 20, 21, 22, 42, 44, 45, 46, 47, 72-76, 77, 79, 192, 193, 194, 241, 242, 243, 245, 246, 250, 251, 286 КАС України, суд-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Заступника начальника Головного управління ДПС у м. Києві Лагутіної Злати Володимирівни, Головного управління ДПС у м. Києві про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задовольнити.

Визнати протиправними дії заступника начальника Головного управління ДМС у м. Києві Лагутіної Злати Володимирівни щодо складання постанови про накладення адміністративного стягнення від 13 січня 2020 року відносно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за ч.1 ст.163-15 КУпАП.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення від 13 січня 2020 року відносно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за ч.1 ст.163-15 КУпАП щодо накладення штрафу в сумці 3 400,00 грн.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 163-15 КУпАП відносно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - закрити.

Стягнути з Головного управління ДПС у м. Києві на користь держави судові витрати у розмірі 2 522,40 грн.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на подання апеляційної скарги з клопотанням про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_1 , адреса проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_1 ,

Заступник начальника Головного управління ДПС у м. Києві Лагутіна Злата Володимирівна, адреса місця знаходження - 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд.33/19,

Головне управління ДПС у м. Києві, адреса місцезнаходження - 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд.33/19, .

Повний текст рішення виготовлений 10 березня 2021 року.

Суддя: