Справа № 826/6180/18
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2021-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6180/18 Суддя (судді) першої інстанції: Кармазін О.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МОРІАРТ» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МОРІАРТ» до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И Л А :

Товариство з обмеженою відповідальністю «МОРІАРТ» звернулося з позовом до суду, в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 04.01.2018 №, №, №.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем порушено вимоги приписів ст. ст. 44, 58, 86 Податкового кодексу України, оскільки зазначені норми передбачають надіслання податкових повідомлень-рішень протягом 10 робочих днів після отримання акту перевірки, а також, право товариства подати контролюючому органу заперечення або/та додаткові документи, які підтверджують показники, відображені товариством у податковій звітності. За твердженнями позивача, у нього була відсутня можливість подачі заперечень чи додаткових пояснень контролюючому органу, оскільки акт перевірки не отримував, а відтак направлені податкові повідомлення-рішення раніше дати отримання акту перевірки є незаконними та такими, що підлягають скасуванню. Також, позивач не погоджується із висновками відповідача про безтоварність господарських операцій з ПП «Романа-Мобіл» та ТОВ «Трастор» та вважає їх протиправними та такими, що не відповідають дійсності, оскільки господарські операції зі спірними контрагентами здійснювались на підставі належним чином оформлених первинних документах, а виготовлена продукція була в подальшому реалізована, що теж підтверджується належним чином оформленою первинною документацією. Крім того, позивач наголошує, що укладені договори зі спірними контрагентами не визнавались недійсними в судовому порядку, а тому господарські операції є реальними.

Відповідач у відзиві на позовну заяву вказав, що до перевірки не було надано актів приймання-передачі сировини, які передбачені п. 2.5 договорів. Крім того, відповідач зазначає, що з наданих до перевірки технічних завдань, які передбачені договорами, вбачається, що вони не узгоджені сторонами договору, відсутні підписи та не проставлені печатки, відсутні строки виконання робіт, ціна та не зазначені реквізити сторін, яких дані технічних завдань стосуються. Також відповідач зазначає, що під час перевірки була використана інформація з АІС «СФП» та протоколи допиту, надані ОУ ГУ ДФС у м. Києві. Відповідач наголошує, що вище зазначене свідчить, про те, що контрагенти позивача зареєстровані на підставних осіб, які не мали відношення до діяльності підприємств та не здійснювали фактичної господарської діяльності. Також, відповідач звертає увагу на те, що позивачем в позовній заяві не спростовано висновки акту перевірки, а саме, ним не надано узгоджених та належним чином оформлених технічних завдань передбачених спірними договорами; актів прийому-передачі сировини; супутні роботи які зазначені в актах здачі-прийняття робіт ПП «Романа-Мобіл» не передбачені спірним договором. А надані позивачем фото звіти виконаних робіт не є належними доказам у розумінні ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та неповного з`ясування обставин у справі. Апелянт вказує, що відповідачем не було надано доказів правомірності прийняття оскаржуваних рішень, в основу даних рішень було покладено лише припущення, зроблені на підставі аналізу внутрішньої інформації відповідача. Наголошує, що позивачем надано усі необхідні первинні документи на підтвердження реальності господарських операцій з контрагентами.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Крім того, відповідачем подано клопотання, в якому просить замінити ГУ ДФС у м. Києві правонаступником - ГУ ДПС у м. Києві.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» реорганізовано ГУ ДФС у м. Києві шляхом його приєднання до ГУ ДПС у м. Києві.

Відповідно до ч.1 ст.52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Наведене клопотання є обґрунтованим та підлягає задоволенню шляхом заміни відповідача ГУ ДПС у м. Києві її правонаступником ГУ ДПС у м. Києві та після такої заміни усі дії, вчинені в адміністративному процесі до її вступу, обов`язкові для ГУ ДПС у м. Києві в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для ГУ ДФС у м. Києві.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ГУ ДФС у м. Києві на підставі наказу від 09.11.2017 №12032 та направлень від 10.11.2017 №1275/26-15-14-01-01 та №1276/26-15-14-01-01 проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Моріарт» (т.2 а.с. 29-31).

За результатами перевірки складено акт від 23.11.2017 №496/26-15-14-01-01/39269262 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Моріарт» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємодії з ПП «Романа-Мобіл» за період січень, лютий, березень 2015 року та ТОВ «Трастор» за період квітень 2015 року (т.1 а.с. 188-214).

В акті перевірки встановлено наявність фінансово-господарських відносин між позивачем та ПП «Романа-Мобіл», ТОВ «Трастор», які вплинули на визначення доходу від будь-якої діяльності, визначений за правилами бухгалтерського обліку за період з 01.01.2015 по 31.12.2015.

Відносно контрагента позивача ПП «Романа-Мобіл» - в акті перевірки зазначається наступне:

- згідно звіту за формою 1ДФ за 4 квартал 2014 року, поданого підприємством до органів ДФС, кількість працівників складає 24 особи, за 1 квартал 2015 року звіт за формою 1ДФ до органів ДФС не подавався;

- згідно фінансового звіту суб`єкта малого підприємництва за 2014 рік, поданого підприємством до органів ДФС, балансова вартість основних засобів складає 0,0 грн.

Також, в акті перевірки, який є носієм податкової інформації, контролюючий орган посилається на наступні документи:

- протокол допиту, наданий ОУ ГУ ДФС у м. Києві від 10.08.2015 ОСОБА_1 щодо непричетності до ведення фінансово-господарської діяльності ПП «Романа-Мобіл», в якому остання зазначила, що «не мала наміру здійснювати підприємницьку діяльність», «ніяких даних підприємств формально до ДПІ за місцем обліку не подавала», «жодних договорів, угод, як директор вказаних підприємств я не укладала, не підписувала та нікого на це не уповноважувала», «жодних рахунків не відкривала та нікого на це не уповноважувала»;

- витяг з ухвали Солом`янського районного суду міста Києва по справі №760/9991/17 від 17.07.2017, згідно якої «проведеним аналізом баз даних ДФС України - АІС «Податковий блок», встановлено, що ПП «Романа-Мобіл» незаконно формували податковий кредит ряду підприємств».

Відносно контрагента позивача ТОВ «Трастор» - в акті перевірки зазначається наступне:

- звіт за формою 1ДФ з моменту реєстрації 09.02.2015 по дату акту перевірки до органів ДФС не подавався, у зв`язку з чим неможливо встановити кількість працівників на підприємстві в перевіряємому періоді;

- згідно фінансового звіту суб`єкта малого підприємництва за 1 квартал 2015 рік, поданого підприємством до органів ДФС, балансова вартість основних засобів складає 0,0 грн.

Також, в акті перевірки, який є носієм податкової інформації, контролюючий орган посилається на наступні документи:

- протокол допиту, наданий ОУ ГУ ДФС у м. Києві від 01.04.2016 ОСОБА_2 щодо непричетності до ведення фінансово-господарської діяльності ПП «Романа-Мобіл», в якому останній зазначив, що «ніякого відношення до ведення фінансово-господарської діяльності вказаних підприємств я не маю та ніколи не мав, нікого на це не уповноважував. Довіреності на ведення такої діяльності не виписував та не підписував. Хто здійснював від мого імені фінансово-господарську діяльність підприємства мені не відомо»;

- витяг з ухвали Хмельницького міськрайонного суду по справі №686/6276/16-к від 18.03.2016, згідно якого «досудовим розслідуванням встановлено, що ТОВ «Трастор», відсутні за місцезнаходженням, будь-яка господарська діяльність за місцем реєстрації не здійснювалась, а службові особи даного підприємства зареєстровані за юридичною адресою Центру обліку бездомних громадян у м. Києві».

Перевіркою встановлено порушення ТОВ «Моріарт»:

- п. 44.1, п. 44.2 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено суму податку на прибуток в періоді, що перевірявся на загальну суму 137 183,00 грн;

- п. 44.1, п. 44.2 ст. 44, п.198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено суму податку на додану вартість в періоді, що перевірявся на загальну суму 151 211,00 грн та занижено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на суму 1 214,00 грн.

На підставі акту перевірки винесено податкові повідомлення-рішення:

- від 04.01.2018 №, яким визначено суму завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду у розмірі 1 214,00 грн;

- від 04.01.2018 №, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів у розмірі 189 014,00 грн, у тому числі за податковим зобов`язанням - 151 211,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 37 803,00 грн;

- від 04.01.2018 №, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у розмірі 137 183,00 грн.

Позивач, не погоджуючись з вищевказаними податковими повідомленнями-рішеннями, вважаючи їх протиправними, прийнятими з порушенням норм податкового законодавства, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що за спірними операціями із зазначеними контрагентами лише оформлювались окремі первинні документи та податкові накладні без фактичного виконання контрагентом обумовлених операцій, чим створювалась видимість (зовнішні ознаки) реального здійснення операцій та правомірності формування спірних сум податкових вигод, наслідком чого стало отримання позивачем необґрунтованої податкової вигоди

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з пп. 134.1.1 п. 134.1 статті 134 Податкового кодексу України (далі - ПК України), прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Пунктом 138.1 статті138 ПК України встановлено, що витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті, інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Крім того, відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Якщо результатом розрахунку об`єкта оподаткування платника податку з числа резидентів за підсумками податкового року є від`ємне значення, то сума такого від`ємного значення підлягає включенню до витрат першого календарного кварталу наступного податкового року. Розрахунок об`єкта оподаткування за наслідками півріччя, трьох кварталів та року здійснюється з урахуванням зазначеного від`ємного значення попереднього року у складі витрат таких податкових періодів наростаючим підсумком до повного погашення такого від`ємного значення (п. 150.1 статті 150 ПК України).

Від`ємне значення як результат розрахунку об`єкта оподаткування, отриманий від ведення діяльності, яка підлягає патентуванню, не враховується для цілей абзацу першого цього пункту та відшкодовується за рахунок доходів, отриманих у майбутніх податкових періодах від такої діяльності.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 статті 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Отже, формування валових витрат обумовлено придбанням платником податків товарів, робіт (послуг) з метою їх використання в межах господарської діяльності та реалізується за наявності у платника належно оформлених підтверджуючих проведення господарських операцій первинних документів.

Відповідно до п.198.1 ст. 198 Податкового кодексу України (далі - ПК України) до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 ст. 198 ПК України передбачено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно п. 198.3 ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 цього ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до ст. 201 ПК України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Виходячи зі змісту наведених вище норм законодавства, право на віднесення сум ПДВ, сплачених при придбанні товару, до податкового кредиту виникає у суб`єкта господарювання у разі дотримання ним наступних умов: 1) фактичності придбання такого товару, тобто, реальності відповідної господарської операції; 2) наявності податкових накладних, складених особою, зареєстрованою платником податку, чи митних декларацій на підтвердження придбання такого товару та сплати відповідної суми ПДВ; 3) подальшого використання придбаного товару в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства.

При цьому згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частиною 2 цієї статті визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з п. 2.1, 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі - первинні документи).

Таким чином, іншим визначеним законодавством обов`язковим критерієм щодо підтвердження показників податкової звітності платника податків є забезпечення належного бухгалтерського обліку відповідних господарських операцій, в тому числі дотримання вимог щодо підстав для здійснення такого обліку, якими можуть бути первинні документи, оформлені згідно з вимогами чинного законодавства. З урахуванням зазначеного право платника на формування податкового кредиту з податку на додану вартість є також залежним від забезпечення ведення ним належного бухгалтерського обліку відповідних господарських операцій.

Поряд з цим, у бухгалтерському та податковому обліку підприємства враховуються лише ті первинні документи, що складені за наслідками фактично проведеної господарської операції, тобто, зміст господарської операції превалює над її формою. За таких умов наявність належним чином оформлених первинних документів з приводу проведення певної господарської операції не може розглядатись як безумовне підтвердження наявності у платника податку права на формування витрат, які враховуються при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток, та податкового кредиту з податку на додану вартість по відповідних господарських операціях.

Отже, правомірність формування платником відповідних показників бухгалтерського та податкового обліку має оцінюватись з урахуванням сукупності умов, визначених законодавством України як підстави для їх формування.

Оскільки сукупний аналіз наведених вище норм законодавства свідчить, що право платника податку на формування податкового кредиту з податку на додану вартість є, перш за все, похідним від самого факту здійснення відповідних господарських операцій, з метою визначення правомірності формування позивачем вказаних показників податкової звітності з податку на додану вартість дослідженню підлягає реальність відповідних господарських операцій, що відбувались між позивачем та його контрагентами. Крім того, оцінці суду підлягають наявність належним чином оформлених первинних документів, які стали підставою для формування показників податкової звітності, використання платником податків придбаних товарів (робіт, послуг) в межах господарської діяльності.

Для вирішення спору по суті та надання оцінки правомірності проведення позивачем податкового обліку, суд перевіряє відповідність вимогам законодавства первинних документів, їх наявність, що вимагається нормативно-правовими актами та безпосередньо укладеними угодами.

Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ «Моріарт» (замовник) та ПП «Романа-Мобіл» (виконавець) укладено договір на виготовлення продукції з давальницької сировини від 16.01.2015 №1601, відповідно до якого замовник доручає виконавцеві, а виконавець зобов`язується на своїх виробничих площах виготовити з наданої замовником давальницької сировини продукцію, визначену технічним завданням, та виконати інші супутні роботи та надати супутні послуги, перелік яких визначено цим договором, а замовник зобов`язується прийняти виготовлену продукцію й оплатити вартість робіт (т.1 а.с. 27-30).

Аналогічний договір ТОВ «Моріарт» уклало з ТОВ «Трастор» від 17.03.2015 №103 на виготовлення продукції з давальницької сировини (т.1 а.с. 31-34).

Позивач на підтвердження реальності фінансово-господарських відносин з його контрагентами ТОВ «Трастор» та ПП «Романа-Мобіл» надано копії наступних документів: договорів від 16.01.2015 №1601, від 17.03.2015 №103, актів здачі-прийняття робіт від 06.04.2015 №15, від 06.04.2015 №16, від 06.04.2015 №17, від 19.01.2015 №22, від 13.02.2015 №62, від 03.02.2015 №50, від 24.02.2015 №67, від 24.02.2015 №69, від 25.02.2015 №58, від 27.03.2015 №69, податкових накладних, платіжних доручень, податкових декларацій з податку на додану вартість за січень-квітень 2015 року, податкової декларації з податку на прибуток за 2015 року, фотографій виконаних робіт, ОСВ по рахункам 631 в розрізі контрагентів.

Відповідно до актів здачі-прийняття робіт вбачається, що:

- ТОВ «Трастор» здійснювало виготовлення рекламної продукції «TOP-PFARM», «TOPMART»;

- ПП «Романа-Мобіл» здійснювало ремонт вивіски Харківське шосе 201, модернізацію вивіски Ж.Д. вокзал, виготовлення креста 650х650 мм Ломоносова, капітальний ремонт вивіски Вишняківського, 13, підсвітку стендів, виготовлення підсвітки стендів, виготовлення рекламної продукції «TOP-PFARM», «TOPMART».

На підтвердження дійсності та товарності взаємовідносин з контрагентами ТОВ «Трастор» та ПП «Романа-Мобіл», позивачем надано докази, що роботи щодо:

- виготовлення креста 650х650 мм Ломоносова, модернізацію вивіски Ж.Д. вокзал, капітальний ремонт вивіски Вишняківського, 13 були предметом договору укладеного позивачем з товариством з обмеженою відповідальністю «Віталюкс» (т.2 а.с.123-163);

- виготовлення рекламної продукції «TOPMART» були предметом договору укладеного позивачем з товариством з обмеженою відповідальністю «Група рітейлу України» (т. 2 а.с. 164-202);

- виготовлення рекламної продукції «TOP-PFARM» були предметом договору укладеного позивачем з приватним підприємством «КІФ» (т. 2 а.с. 203-222);

- виготовлення підсвітки стендів були предметом договорів укладених позивачем з товариством з обмеженою відповідальністю «Аптекарь», товариством з обмеженою відповідальністю «Маркет-Сервіс», товариством з обмеженою відповідальністю фірма «Мед-сервіс», приватним підприємством «Анкор фарм» (т.2 а.с. 223-269).

Суд першої інстанції вірно вказав, що позивачем не надано доказів економічної доцільності залучення до виконання вище зазначених робіт субпідрядників - ТОВ «Трастор» та ПП «Романа-Мобіл», а відтак відсутній зв`язок вказаних операцій з господарською діяльністю позивача, що є передумовою формування спірних сум податкових вигод.

Крім того, ознайомившись з умовами спірних договорів від 16.01.2015 №1601 та від 17.03.2015 №103, судом встановлено, що згідно п. 2.1 вказаних договорів, роботи виконуються на підставі узгодженого сторонами технічного завдання, що надається виконавцю в письмовій формі. Форма технічного завдання встановлена додатком до даного договору.

Разом із тим, матеріали справи не містять ні додатків до договору, якими визначено форму технічних завдань та самих технічних завдань.

Крім того, згідно п.2.5 вказаних договорів, замовник передає виконавцю сировину за актом приймання-передачі у строки встановлені завданням.

Проте, матеріали справи не містять жодного акту приймання-передачі сировини.

Також, з актів здачі-прийняття робіт вбачається виконання ТОВ «Трастор» та ПП «Романа-Мобіл» однакових робіт, а саме: виготовлення рекламної продукції «TOP-PFARM», «TOPMART».

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, які б конкретизували роботи виконані кожним контрагентом позивача.

Надані фото-звіти та креслення неможливо ідентифікувати та визначити - ким саме були виконані зображені на фото об`єкти, та на підставі яких договорів (т.1 а.с. 39-145).

При цьому, наявність оплати за спірними операціями сама по собі не є підтвердженням фактичного здійснення операцій та в даному випадку - самостійною підставою для формування спірних сум податкових вигод, оскільки рух цих коштів, виходячи з вищенаведеного у сукупності, не забезпечений зв`язком з господарською діяльністю підприємств - учасників спірних операцій.

На переконання колегія суддів, відсутність вказаних первинних документів не дає можливості перевірити реальність здійснення (фактичне виконання) господарських операцій та правомірність відображення таких операцій у податковому обліку платника податків і формування сум податкових вигод.

Позивачем також не надано документального підтвердження обґрунтування економічної та ділової доцільності придбання таких послуг, обґрунтування їх вартості, як не надано і підтвердження використання отриманих послуг в безпосередній господарській діяльності позивача.

Суд апеляційної інстанції ставить під сумнів наявність у позивача ділової мети при укладенні спірних договорів.

За звичаями ділового обороту при здійсненні такого вибору суб`єктами господарювання оцінюються не лише умови угоди та їх комерційна привабливість, але і ділова репутація, платоспроможність контрагента, ризики невиконання зобов`язань та надання гарантій їх виконання, наявність у контрагента необхідних ресурсів (виробничих потужностей, технологічного обладнання, кваліфікованого персоналу) та відповідного досвіду.

При цьому свідоцтво про державну реєстрацію та наявність реєстрації постачальника в органах податкової служби не характеризують підприємство як добросовісного платника, що має ділову репутацію, як конкурентоспроможну особу на ринку, що гарантує виконання своїх зобов`язань через уповноважених представників. А відтак доказами прояву розумної обережності слугують не лише установчі документи та витяги з Єдиного державного реєстру, але й обґрунтування мотивів вибору контрагента, обставин укладення та виконання договорів, перевірка ділової репутації контрагента, повноважень осіб, що діють від імені підприємства.

І хоча з огляду на принцип індивідуальної відповідальності платника у сфері податкових правовідносин платник не є відповідальним за протиправні дії третіх осіб, що перебувають поза межами його впливу та контролю, однак несприятливі наслідки недостатньої обережності у підприємницькій діяльності мають покладатися на особу, якою були укладені відповідні правочини, та не можуть бути перенесені на бюджет шляхом зменшення податкових зобов`язань та здійснення необґрунтованих виплат з бюджету. У разі недобросовісності контрагентів покупець несе певний ризик не лише невиконання цивільно-правового договору, але й в рамках податкових правовідносин, оскільки в силу вимог податкового законодавства позбавляється можливості скористатися правом на податковий кредит в силу відсутності документів, що мають силу первинних документів.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.

Також суд звертає увагу, що платник податків при виборі контрагента та укладенні з ним договорів має керуватись і належною обачністю, оскільки від цього залежить подальше фактичне виконання таких договорів, отримання прибутку та права на отримання певних преференцій, зокрема формування податкового кредиту з ПДВ та його подальше бюджетне відшкодування. Крім того, прояв такої обачності й обережності при виборі постачальника послуг та вчинення будь яких дій на предмет перевірки податкової «доброчесності» контрагента, зокрема за доступними електронними базами даних на сайті контролюючого органу (база платників ПДВ, база анульованих свідоцтв платників ПДВ, база недобросовісних платників ПДВ, база місць масової реєстрації платників податків, отримання завірених копій статутних та реєстраційних документів, копій паспорта особи, яка підписуватиме договір, довідку про кількість співробітників контрагента, тощо), перевірки загальнодоступної інформації щодо наявності кримінальних проваджень за участю контрагента, в подальшому свідчитимуть на користь висновку, що платником податків вжито належні та достатні дії щодо його обізнаності на предмет податкової «надійності» такого контрагента та вказуватимуть на правомірність формування податкового обліку за господарськими операціями з таким контрагентом.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду № 816/1422/17 від 26.06.2018.

Надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом. У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов`язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного. У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до встановленого частиною 1 ст. 77 КАС України, обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов`язку.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду № 803/1923/13-а від 25.06.2018.

Колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а позивач не наводить доводів/аргументів з відповідним документальним підтвердженням, а наводить лише загальні твердження про товарність здійснених операцій та достатність/повноту поданих до перевірки первинних документів, та про наявність ділової мети по вказаним договорам, проте належних підтверджень наведеним доводам так і не було надано.

Суд першої інстанції вірно вказав, що враховуючи встановлені під час розгляду даної справи обставини, а також ненадання позивачем документів, які за звичайною діловою практикою супроводжують фактичне виконання такого роду операцій, в даному випадку документи надані позивачем під час перевірки не підтверджують реальності операцій, які зумовлювали б зміни в структурі активів, зобов`язань та власного капіталу суб`єкта господарювання (позивача).

Наявність у покупця належно оформлених документів, необхідних для віднесення певних сум до податкового кредиту або складу витрат, зокрема виданих податкових накладних, не є безумовною підставою їх формування, у разі недоведення реальності здійснених господарських операцій та факту використання придбаних товарів/робіт/послуг в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Беручи до уваги специфіку та особливості зазначених операцій, виходячи з наявної податкової інформації, слід зазначити, що під час розгляду справи не надано тих відомостей і документів, які виходячи з умов договорів та звичайної ділової практики супроводжують фактичне виконання такого роду операцій та у сукупності з первинними документами підтверджують їх фактичне (реальне) виконання, а відтак не доведено фактичного виконання спірних операцій контрагентами позивача.

В даному випадку, за спірними операціями лише оформлялися окремі первинні документи та податкові накладні без фактичного виконання контрагентами обумовлених операцій, чим створювалась видимість (зовнішні ознаки) реального здійснення операцій та правомірності формування спірних сум податкових вигод, наслідком чого є отримання позивачем необґрунтованої податкової вигоди.

Суд першої інстанції вірно вказав, що в даному випадку позивачем не доведено наявності обставин та підстав, з якими наведені вище норми податкового законодавства пов`язують можливість правомірного формування спірних сум податкових вигод що, відповідно, свідчить про відсутність у позивача підстав для формування спірних сум податкових вигод.

Колегія суддів зазначає, що під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції позивачем не було спростовано не надання первинних документів, які передбачені умовами спірних договорі, не вказано про причини їх неподання (складання) чи можливість такого неподання (складання).

Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги посилання позивача, як на підставу для скасування податкових повідомлень-рішень на те, що контролюючим органом не було направлено на адресу товариства акт перевірки, оскільки вказане спростовано відповідачем.

Так, акт був направлений засобами поштового зв`язку 23.11.2017 (т.2 а.с. 34), проте повернувся з відміткою поштового відділення про неможливість вручення листа у зв`язку з відсутністю адресата за місцезнаходженням, про що перевіряючими складено акт від 19.12.2017 №637/26-15-14-01-01 «Про неможливість вручення акту перевірки, який повернувся з відміткою поштового відділення про неможливість вручення листа у зв`язку з відсутністю адресата за місцезнаходженням» (т.2 а.с. 35-36).

Щодо посилання відповідача на протоколи допиту директорів ТОВ «Трастор» та ПП «Романа-Мобіл», колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що самі по собі протоколи допиту чи наявність кримінального провадження не є безумовними та допустимими доказами відсутності реального здійснення господарської операції, і такі обставини повинні враховуватись у сукупності з іншими доказами у справі.

Крім того, доказів, які б свідчили про наявність вироку суду відносно контрагента позивача, який би набрав законної сили, контролюючим органом не надано, а отже сам по собі факт порушення кримінальної справи щодо посадових осіб контрагента позивача не може слугувати належним доказом фіктивності розглядуваних господарських операцій та не тягне за собою правових наслідків для позивача.

Вказаних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 05 червня 2018 року по справі №809/1139/17, від 14 березня 2018 року по справі №804/691/17, від 20 лютого 2018 року по справі №826/6280/13-а.

Також, є необґрунтованим посилання позивача на те, що директором та єдиним учасником ТОВ «Трастор» є ОСОБА_3 , оскільки з наданого самим позивачем витягу з ЄДРПОУ по ТОВ «Трастор» (т.1 а.с. 227) вбачається, що одним із засновником товариства є ОСОБА_2 .

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 04.01.2018 №, №, № прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, із врахування усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення, тому дані рішення є правомірними та не підлягають скасуванню.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МОРІАРТ» - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 18.06.2021.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Н.В. Безименна