Справа № 640/6668/21
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2021-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2021 року м. Київ № 640/6668/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом:

ОСОБА_1

до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про визнання протиправною та скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса проживання: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 , email: ІНФОРМАЦІЯ_1 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Київ) (далі по тексту - відповідач), адреса: 02094, місто Київ, вулиця Краківська, будинок 20, в якій позивач просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову від 19 квітня 2018 року про арешт коштів по виконавчому провадженню №56199824, що винесена державним виконавцем відповідача.

В обгрунтування позовних вимог позивач послався на те, що його представником у відповідь на адвокатський запит від Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) надано інформацію про арешт коштів позивача у виконавчому провадженні №56199824.

Проте, як позивачу стало відомо в подальшому, боржником у вказаному виконавчому провадженні є ОСОБА_2 , за яку він ніколи не поручався або іншим чином не брав на себе зобов`язань останньої.

У зв`язку з наявністю арешту на його кошти, розміщені на рахунку у ПАТ КБ «ПриватБанк», накладеного в рамках виконавчого провадження, в якому позивач не є боржником, останній звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 березня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 квітня 2021 року зобов`язано позивача надати суду інформацію з банку про арешт відкритого на його ім`я рахунку.

Копія ухвали суду від 22 березня 2021 року була отримана уповноваженою особою відповідача, проте, відзиву на позовну заяву відповідачем не надано з невідомих суду причин.

Враховуючи неподання відповідачем відзиву на позовну заяву у встановлені судом строки без поважних причин, на підставі частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд дійшов висновку про можливість розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

В судове засідання 18 травня 2021 року сторони не з`явились, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчать наявні в матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

У відповідності до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З урахуванням викладеного та зважаючи на неявку сторін належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи, у судовому засіданні 18 травня 2021 року судом, згідно з частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України прийнято рішення про подальший розгляд у письмовому провадженні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про залишення позовної заяви без розгляду та продовжено розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з наданої суду копії матеріалів виконавчого провадження №56199824, постановою державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису №17613, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суми заборгованості у розмірі 2966485,84 грн.

Крім того, 19 квітня 2018 року державним виконавцем також винесено постанову про арешт коштів боржника ОСОБА_2 , що містяться на будь-яких розрахункових, депозитних та карткових рахунках в банківських та фінансових установах.

Суд звертає увагу, що в наданих копіях матеріалів виконавчого провадження відсутні будь-які відомості щодо накладення арешту на грошові кошти позивача, у тому числі, які розміщені в ПАТ КБ «ПриватБанк».

Більш того, суд зазначає, що позивачем на вимогу суду не надано інформації про арешт коштів, належних йому, які розміщені у ПАТ КБ «ПриватБанк», як і не надано інформації про наявність рахунку в цій банківській установі.

Проте, вважаючи, що права позивача порушені, у зв`язку з накладенням арешту на належні йому грошові кошти, розміщені у ПАТ КБ «ПриватБанк», на підставі постанови державного виконавця від 19 квітня 2018 року в рамках виконавчого провадження №56199824, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Правовідносини, що виникли між сторонами у справі регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (надалі - Закон від 02.06.2016 №1404-VIII).

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 26 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до частини 1 статті 14 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, - за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 51-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Частинами 1, 2 статті 15 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Згідно пункту 6 частини 3 статті 18 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Абзацом 1 частини 2 статті 56 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Частинами 3, 4 статті 56 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII передбачено, що арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

Відповідно до частини 10 статті 56 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII у порядку, встановленому цією статтею, виконавець, в провадженні якого знаходиться виконавче провадження, за заявою стягувача чи з власної ініціативи може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах) чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Такий арешт знімається, якщо протягом п`яти днів з дня його накладення стягувач не звернеться до суду про звернення стягнення на грошові кошти такої особи в порядку, встановленому процесуальним законом.

З аналізу вказаних норм Закону України від 02.06.2016 № 1404-VІІІ слідує, що арешт на майно (кошти) накладається виключно на майно (кошти) боржника у виконавчому провадженні, або виконавець може накласти такий арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах) чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Так, матеріалами справи підтверджено, що в рамках виконавчого провадження №56199824 боржником є ОСОБА_2 , а стягувачем - ПАТ КБ «ПриватБанк», державним виконавцем 19 квітня 2018 року винесено постанову про накладення арешту на майно боржника, тобто, на майно, у тому числі, грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах) чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах, але не на грошові кошти ОСОБА_1 .

Більш того, матеріалами справи не підтверджено, а судом не встановлено, що позивач має будь-яку заборгованість перед ОСОБА_2 і це підтверджено судовим рішенням, яке набрало законної сили.

В свою чергу, суд наголошує й на тому, що суд зобов`язував позивача надати суду докази на підтвердження наявності арешту на грошові кошти, які перебувають на рахунку, відкритому на його ім`я у ПАТ КБ «ПриватБанк», проте, таких доказів позивач суду не надав, як і не надав вмотивованого клопотання про витребування цих доказів, у зв`язку з неможливістю їх отримання самостійно.

Зважаючи на вищевикладені обставини, а також враховуючи той факт, що позивач не довів суду порушення свого права, зокрема, того, що державним виконавцем під час вчинення виконавчих дій в рамках виконавчого провадження №56199824 виносилась постанова про накладення арешту на грошові кошти, належні йому та розміщені на відкритому на його ім`я рахунку в ПАТ КБ «ПриватБанк», суд дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог позивача та, відповідно, відсутність правових підстав для їх задоволення.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, відповідачем доведено правомірність вчинених дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Зважаючи, що у задоволенні позову позивача, відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255,287 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом десяти днів з дня його проголошення

Суддя К.Ю. Гарник