Справа № 340/1649/21
Суддя: О.В. Кравчук
Дата ухвалення: 2021-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року м. Кропивницький Справа № 340/1649/21

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Кравчук О.В. розглянув у порядку спрощеного позовного письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (РНКОПП - НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 )

до відповідача - Дмитрівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області (; адреса: площа Перемоги, 4, с. Дмитрівка, Знам`янський район, Кіровоградська область, 24422)

про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити певні дії.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить суд :

- визнати протиправним та скасувати рішення Дмитрівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області від 26.02.2021 року № 219.

- зобов`язати Дмитрівську сільську раду Кропивницького району Кіровоградської області затвердити проект землеустрою та передати ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером :02:000:5559, яка знаходиться на території Іванковецької сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області.

Позов мотивовано тим, що 12 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Іванковецької сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення їй у приватну власність земельної ділянки орієнтовною площею 2.00 га для ведення особистого селянського господарства. За результатами розгляду заяви Іванковецькою сільською радою прийняте рішення від 20.10.2020 №1710 «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою».

Відповідно до підпункту 1,2 рішення Дмитрівської сільської ради від 20 листопада 2020 року №14 «Про початок реорганізації Іванковецької сільської ради шляхом приєднання до Дмитрівської сільської ради», почато процедуру реорганізації Іванковецької сільської ради () і Дмитрівська сільська рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Іванковецької сільської ради.

Наприкінці грудня 2020 року ОСОБА_1 у відповідності до частини 9 статті 118 Земельного кодексу України подала на затвердження погоджений проект землеустрою.

12 березня 2021 ОСОБА_1 отримала рішення Дмитрівської сільської ради від 26 лютого 2021 №219 «Про розгляд клопотання ОСОБА_1 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства», відповідно до якого в затвердженні проекту землеустрою відмовлено.

Позивач вважає безпідставною відмову відповідача, яка порушує її право на отримання у власність земельної ділянки.

Ухвалою суду від 14 квітня 2021 року у справі відкрите провадження; справу вирішено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

05 травня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування своє позиції зазначає, що 26 лютого 2021 року на сесії Дмитрівської сільської ради прийняте рішення №219, відповідно до якого позивачу було відмовлено у затверджені проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства у зв`язку з виявленими порушеннями Земельного законодавства України, які були допущенні при складанні документації та в зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єктів вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць.

Позивачка своїм правом на подання відповіді на відзив не скористалася.

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи, додані до них документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно і неупереджено оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

В С Т А Н О В И В:

12 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Іванковецької сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення їй у приватну власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 , Іванковецькою сільською радою прийняте рішення від 20 жовтня 2020 року №1710 «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою».

На виконання вищевказаного рішення між ОСОБА_1 та сертифікованим інженером-землевпорядником укладено договір на розробку проекту землеустрою.

19 грудня 2020 року державним кадастровим реєстратором Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області за результатами розгляду проекту землеустрою видано витяг з Державною земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-020.

Згідно з витягу з Державного земельного кадастру, земельна ділянка має кадастровий номер :02:000:5559.

Відповідно до пунктів 1,2 рішення Дмитрівської сільської ради від 20 листопада 2020 року №14 «Про початок реорганізації Іванковецької сільської ради шляхом приєднання до Дмитрівської сільської ради», почато процедуру реорганізації Іванковецької сільської ради () і Дмитрівська сільська рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Іванковецької сільської ради.

Експертом державної експертизи ГУ Держгеокадастру в Херсонській області погоджено поданий ОСОБА_1 проект землеустрою та надано висновок про розгляд документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 02 грудня 2020 № 16954/82-20, у якому зазначено, що проект землеустрою відповідає вимогам чинного законодавства України та прийнятим відповідно до нього нормативно-правовим актам.

У грудні 2020 року ОСОБА_1 у відповідності до частини дев`ятої статті 118 Земельного кодексу України подала на затвердження відповідачеві погоджений проект землеустрою.

Рішенням Дмитрівської сільської ради від 26 лютого 2021 року №219 «Про розгляд клопотання ОСОБА_1 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства», відмовлено в затвердженні поданого позивачкою проекту землеустрою.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Статтею 14 Конституції України та статтею 373 Цивільного кодексу України земля визнається основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Статтею 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частинами першою, другою, пунктом "а" частини третьої статті 22 ЗК України визначено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Так, згідно з частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Пунктом "в" частини третьої статті 116 ЗК України встановлено, зокрема, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам визначені у статті 121 ЗК України. Так, зокрема, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більш 2,0 гектара (пункт «б» частини першої статті 121 ЗК України).

У відповідності до вимог ЗК України реалізації права особи на отримання земельної ділянки передує декілька окремих етапів: 1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі №120/1583/19-а.

Водночас, така стадійність має певні передбачені законом особливості, які спричинені, зокрема, поведінкою суб`єктів владних поноважень у відповідних правовідносинах.

Так, згідно з абзацом третім частини сьомої статті 118 ЗК України у разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Отже, абзацом третім частини сьомої статті 118 ЗК України закріплений принцип мовчазної згоди на етапі отримання дозволу на розроблення документації із землеустрою, оскільки у випадку бездіяльності суб`єкта владних повноважень, внаслідок якої протягом місяця не розглянута заява про надання дозволу на виготовлення проектної документації, заявник має право здійснити замовлення проекту відведення земельної ділянки.

На останньому з означених етапів- затвердження погодженого проекту землеустрою - відповідачем винесене спірне рішення від 26.02.2021 року № 219, яким позивачці відмовлено позивачу у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Підставою для прийняття оскарженого рішення стала відсутність.

Відповідно до частин дев`ятої, десятої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу (частина шоста 186 Земельного кодексу України).

Приписами частин першої, четвертої, п`ятої статті 186-1 Земельного кодексу України визначено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту, а щодо земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, розробник подає оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на погодження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а до органів, зазначених у частині третій цієї статті, - завірені ним копії проекту.

Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Приписами статті 50 Закону України "Про землеустрій" визначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) або зміни цільового призначення земельної ділянки. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають: завдання на розроблення проекту землеустрою; пояснювальну записку; копію клопотання (заяви) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі формування та/або зміни цільового призначення земельної ділянки за рахунок земель державної чи комунальної власності); рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом); письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду; матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки); відомості про обчислення площі земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); копії правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна для об`єктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми та значними наслідками, які розташовані на земельній ділянці; розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом); розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом); акт приймання-передачі межових знаків на зберігання (у разі формування земельної ділянки); акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності (у разі формування земельної ділянки); перелік обмежень у використанні земельних ділянок; викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); кадастровий план земельної ділянки; матеріали пере

При цьому, частиною шостою статті 186-1 Земельного кодексу України визначено, що підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Відповідно до частини восьмої статті 186-1 Земельного кодексу України, у висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, має бути надано вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проекту може бути продовжений). Органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, може бути відмовлено у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки лише у разі, якщо не усунено недоліки, на яких було наголошено у попередньому висновку. Не можна відмовити у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з інших причин чи вказати інші недоліки. Повторна відмова не позбавляє права розробника проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки усунути недоліки проекту та подати його на погодження.

Експертом державної експертизи ГУ Держгеокадастру в Херсонській області погоджено поданий ОСОБА_1 проект землеустрою та надано висновок про розгляд документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 02 грудня 2020 № 16954/82-20, у якому зазначено, що проект землеустрою відповідає вимогам чинного законодавства України та прийнятим відповідно до нього нормативно-правовим актам.

Воночас, зі змісту зазначених правових норм вбачається, що підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Проте, жодна з означених підстав у спірному Наказі не зазначена.

Натомість спірне рішення винесне у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єктів вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і гехніко-економічних обгрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, а саме:

- зазначена земельна ділянка сформована за рахунок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:9047 площею 233,0638 га згідно технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, яка не відповідає вимогам чинного законодавства та не затверджено у відповідності до абзацу 4 пункту 12 ст. 186 Земельного кодексу України;

- проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр.

ОСОБА_1 не відповідає ст. 50 Закону України «Про землеустрій» (відсутні матеріали погодження).

- не дотримано вимоги п. 3.2. «Вимог до технічного і технологічного забезпечення виконавців топографо-геодезичних і картографічних робіт» (Наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 11.02.2014 № 65), а саме: створені виконавцями робіт топографо-геодезичні і картографічні матеріали підписуються керівником суб`єкта господарювання та сертифікованим інженером-геодезистом. Згідно Кваліфікаційного сертифікату інженера-землевпорядника № 014437 виданого ОСОБА_2 10 лютого 2020 року інженер-землевпорядник має спроможність самостійно складати окремі види документації із землеустрою та документації з оцінки земель (крім експертної грошової оцінки земельних ділянок) виконувати топографо - геодезичні роботи і картографічні роботи, але підписувати створені топографо-геодезичні і картографічні матеріали мас право керівник суб`єкта господарювання та сертифікований інженер-геодезист, у проекті із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 відсутній підпис сертифікованого інженера-геодезиста;

- в проекті землеустрою відсутня відомість перетворення координат із системи СК-63 у систему УСК-2000, що не відповідає Порядку використання Державної геодезичної референцної системи координат УСК-2000 при здійсненні робіт із землеустрою (Наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 02.12.2016 1№ 509).

- згідно технічних характеристик приймача, за допомогою якого здійснювались геодезичні роботи, базисна лінія становить до 30 км, а в схемі спостережень від базової станції до земельної ділянки вказано 44,421 км, режим з однією/декількома базовими станціями - мінімум 10 с + О*0.5 (де, О - довжина базисної лінії в км), до 30 км, зазначена інформація взята з технічних характеристик приймача.

Суд зазначає, що висловлені відповідачем зауваження щодо вже погодженого проекту землеустрою, не можуть слугувати підставою для відмови у його затвердженні.

За таких умов суд доходить висновку, що оскаржене позивачем рішення Дмитрівської сільської ради грунтується на неправильному застосуванні норм законодавства, що регулює спірні правовідносини та не відповідає критеріям, що визначені статтею 2 КАС України: зокрема, критеріям законності та обгрунтованості, а вдтак є протиправним та підлягає скасуванню.

На переконання суду, належним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача та вирішити питання, щодо якого звернулася позивачка, відповідно до вимог земельного законодавства та з урахуванням висновків суду.

При цьому, суд наголошує, що при повторному розгляді заяви ОСОБА_1 відповідач не може прийняти рішення, яке по суті повторює рішення, що визнане судом протиправним, і повинен вирішити заяву позивача з урахуванням встановлених судом обставин, а також правової оцінки, наданої судом обставинам у цій справі.

Керуючись частиною шостою статті 245 КАС України, суд вважає за необхідне визначити відповідачу розумний строк виконання рішення суду у цій частині не пізніше 15 днів з дня набрання ним законної сили.

Разом з тим, суд не має правових підстав для задоволення вимоги позивача в частині зобов`язання Дмитрівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області затвердити проект землеустрою та передати ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером :02:000:5559, яка знаходиться на території Іванковецької сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області, з огляду на таке.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Законодавчо поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень не унормовано. Однак, у судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими необхідно розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли йдеться лише про один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

З огляду на наведене, дискреційне повноваження може полягати у виборі суб`єкта діяти чи не діяти, а якщо діяти - то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, прямо або опосередковано закріплених у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У спірних правовідносинах повноваження відповідача щодо затвердження проекту землеустрою чи надання вмотивованої відмови у його затвердженні чітко регламентовано положеннями ЗК України.

Умови, за яких орган відмовляє у затвердженні проекту землеустрою, визначені законом. Якщо такі умови відсутні - орган повинен затвердити проект землеустрою. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу затвердити проект або не затвердити (відмовити). Згідно з законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, тому зазначені повноваження не є дискреційними.

В контексті обставин спору, застосування заявленого позивачем способу захисту його порушеного права із фактичним перебиранням судом функцій органу, уповноваженого розпоряджатися землями, вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні затвердження проекту землеустрою та отримання земельної ділянки у власність. Натомість правова оцінка спірного рішення стосувалася тих мотивів, які у ньому наведені. Однак, у межах спірних правовідносин суд не повноважний досліджувати, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх умов для отримання безоплатно у власність земельної ділянки. За таких обставин у суду відсутні підстави для зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення.

При цьому суд не враховує покликання представника позивача на рішення Верховного Суду щодо відсутності дискреції у спірних повноваженнях відповідача як на таке, що прийняте за інших правових обставин.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд виходить з такого.

Частиною третьою статті 139 КАС України встановлено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Сплачений позивачкою судовий збір в сумі 908,00 грн належить присудити ОСОБА_1 пропорційно до задоволених позовних вимог (1/2).

Водночас, позивачка зверталася й за отриманням професійної правничої допомоги у даній справі.

Так, згідно з квитанцією від 26 березня 2021 року, на підставі договору про надання правничої допомоги від 22 березня 2021 року, додатку до договору та акту приймання передачі правової допомоги від 22 березня 2021 року ОСОБА_1 сплатила адвокату Майданюку С.І. 7000,00 грн.

Відповідач заперечив щодо заявленої суми витрат, вказавши, зокрема, на їх неспівмірність складності справи.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України.

Так, за змістом частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Поряд з цим, частинами п`ятою, шостою статті 134 КАС України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною сьомою статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, стаття 134 КАС України забезпечує право особи на правову допомогу, та, разом з тим, запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині п`ятій цієї статті. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права висловлений у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №200/14113/18-а, що в силу частини п`ятої статті 242 КАС України враховується судом при застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (зокрема, пункт 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява № 71660/11), пункт 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01).

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Суд погоджується з відповідачем у тому, що заявлені до стягнення витрати позивача на професійну правничу допомогу є неспівмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг). Дана справа не є такою, що належить до складних справ, розглядається судом у порядку письмового провадження. Відтак, враховуючи також часткове задовлення позовних вимог, суд вважає співмірним та обгрунтованим у даному випадку зменшення судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають присудженню позивачеві на підставі частини третьої статті 139 КАС України, до 2000,00 грн.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 139, 143, 242-246, 255, 260-263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНКОПП - НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Дмитрівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області (; адреса: площа Перемоги, 4, с. Дмитрівка, Знам`янський район, Кіровоградська область, 24422) про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Дмитрівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області від 26.02.2021 року № 219.

Зобов`язати Дмитрівську сільську раду Кропивницького району Кіровоградської області не пізніше 15 днів з дня набрання цим рішенням суду законної сили повторно розглянути питання щодо затвердження проекту землеустрою та передачі ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки площею 2,0000 га з кадастровим номером :02:000:5559, яка знаходиться на території Іванковецької сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області, з урахуванням висновків суду у цьому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНКОПП - НОМЕР_1 ) судові витрати професійну правничу допомогу в сумі 2000,00 грн (дві тисячі гривень, нуль копійок) та оплату судового збору в сумі 454,00 грн. (чотириста п`ятдесят чотири гривні, нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Дмитрівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області ().

Копію рішення надіслати учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтями 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржене у 30-денний строк з дня його складення до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Кіровоградський окружний адміністративний суд (а у разі початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи - безпосередньо до суду апеляційної інстанції).

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду О.В. Кравчук