Справа № 260/2754/20
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2021-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 260/2754/20 пров. № А/857/7917/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Судової Хомюк Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.,

за участю представника відповідача Горбонос І.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року, прийняте суддею Скраль Т.В. о 09 годині 07 хвилин у місті Ужгороді, повний текст складений 22.02.2021 року у справі за позовом громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання дій неправомірними,-

встановив:

Громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі відповідач) про визнання неправомірним та скасування рішення від 24.07.2020 № 307-20 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що звернення позивача є зловживанням процедурою з метою легалізації на території України. Ця умова не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант, у зв`язку із чим позивача, згідно з пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Апелянт вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що прийнявши документи в оформлення, Державна міграційна служба встановила і не піддавала сумніву, що країною його походження є Сирійська Арабська Республіка, однак у висновку про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначено про недоведеність заявником його сирійського громадянства. Зазначає, що з аналізу назв населених пунктів та тих, які містяться у відкритих джерелах наглядна явна схожість, а тому, з урахуванням обставин справи та індивідуальних особливостей позивача, дану невідповідність слід тлумачити на користь заявника.

Щодо тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом зазначає, що він слідував нелегально у супроводі і під повним контролем перевізників, які йому вказували, що він має робити протягом всього маршруту переміщення із Сирії аж до затримання в Україні.

Крім того, зазначає, що він не повинен наводити беззаперечні докази наявності обґрунтованого побоювання зазнати поганого поводження, покарання, або, що йому загрожує особиста загроза життю внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту.

Неправильно встановивши обставини справи, відповідач і суд виділяють основним елементом заяви економічну складову, хоча основним елементом є ситуація щодо безпеки в Сирії, а економічна складова є похідною через загальнопоширене насильство, військовий конфлікт та гуманітарну кризу в країні його походження.

Просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує на необґрунтованість апеляційної скарги та відсутність підстав для її задоволення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд не в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 11 лютого 2020 року, ОСОБА_1 , звернувся до відповідача із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 4..

Дослідивши подану анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11 лютого 2020 року (особова справа № 2020UZ0004), судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирії, уродженцем с. Джерник, р-н Ель-Малікія, область Хасеке. За національністю курд, за віросповіданням іслам/шиїт. За сімейним станом неодружений.

21 лютого 2020 року, працівником ГУ ДМС України в Закарпатській області проведено співбесіду з ОСОБА_1 .

За наслідками проведеної співбесіди, складено протокол співбесіди, в якому встановлено, що ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_2 . Народився в м. Камишли ОСОБА_2 , однак документів, які посвідчують його особу у нього відсутні. Зазначає, що був у нього папір, який підтверджує громадянство, але коли вони перетинали кордон він кинув його в сумку, яку він викинув на кордоні. Цей документ був на арабській мові, а він не знає читати, тому і не знає, що це за документ. Навчався три роки, а потім батько його забрав, щоб він допомагав доглядати худобу. Має батька ОСОБА_3 ( 46 років), мати ОСОБА_4 ( 45 років), сестру ОСОБА_5 (приблизно 14 або 15 років), брата ОСОБА_6 (приблизно 9 чи 10 років), які проживають півтори роки в таборі для біженців в Туреччині, який розміщений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Не пішов з батьками, оскільки йому не подобається Туреччина. Сирію вирішив покинути, оскільки не було спокійного життя, мав страх та отримав пропозицію від дядька працювати у нього у Франції. У Стамбулі перебував 25 днів, а потім до України добирався на кораблі. Зазначив, що дядько сказав, що сам вирішить питання щодо ідентифікації його як ОСОБА_9 із Сирії, найме адвокатів.

02 березня 2020 року Головним управлінням ДМС України в Закарпатській області, складено висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому зазначено, що за результатом аналізу суб`єктивних і об`єктивних елементів заяви, можна дійти висновку, що невід`ємне право заявника на життя, свободу і/чи безпеку може бути порушене, якщо він повернеться до Сирії. В даному випадку громадянина Сирії ОСОБА_1 можна віднести до осіб, яким загрожує серйозна особиста загроза життю внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту не міжнародного характеру. Враховуючи викладене, вважають доцільним прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо громадянина Сирії ОСОБА_1 .

02 березня 2020 року ГУ ДМС України в Закарпатській області видало наказ № 19 «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», відповідно до статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», яким наказано приступити до оформлення документів громадянину Сирійської Арабської Республіки, ОСОБА_1 для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

21 травня 2020 року Управлінням СБУ України в Закарпатській області надано відповідь стосовно громадянина Сиріїської Арабської Республіки ОСОБА_1 , де зазначено, що з урахуванням невідповідності задекларованому наміру отримати статус біженця, нелегального потрапляння на територію України, перебування на території іншої безпечної країни, незаконного знаходження в Україні протягом 1 місяця, розгляду території нашої держави як транзитної та спроби нелегального потрапляння до Угорщини, Управління СБУ в Закарпатській області вбачає за доцільне відмовити громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

28 травня 2020 року ГУ ДМС у Закарпатській області сформувало висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , оскільки умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

24 липня 2020 року Державна міграційна служба України прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 307-20.

03 серпня 2020 року ГУ ДМС у Закарпатській області направлено позивачу повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 4.4/16 на підставі рішення Державної міграційної служба України від 24 липня 2020 року № 307-20.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Порядок встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Згідно з пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 7 Закону № 3671-VI передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Таким чином, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява, надати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з частиною 4 статті 8 Закону №3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно з статтею 9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 5 статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, у спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового захисту, або встановити необґрунтованість поданої заяви та відсутність правових підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону №3671-VI питання, пов`язані з біженцями та особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, регулюються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д)політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання особі статусу біженця повинна враховуватися наявність усіх підстав, однак немає значення, чи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування склалися за однією з наведених ознак чи за декількома.

Так, Директива Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29.04.2004 «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, у статті 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (А) смертної кари; (В) катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та (С) серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

Відповідно до вказаної Директиви заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 вказаного Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Обов`язок доказування реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

В більшості випадків особа, яка рятується від переслідувань, приїжджає в державу у скрутному становищі і дуже часто без особистих документів. Таким чином, хоч обов`язок надати докази покладено на заявника, завдання встановлення і аналізу відповідних фактів вирішується разом з уповноваженою посадовою особою, яка здійснює перевірку заяви. В деяких випадках саме уповноваженій особі доводиться використовувати засоби, які є в його віданні, для збору всіх необхідних доказів, які підтверджують подану заяву. Отже, вимогу надати докази не потрібно трактувати надто буквально, як перешкоду особі, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Якщо повернення до країни походження є таким, що може порушувати статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то особа, якій загрожує повернення до цієї країни походження, має вважатися такою, що потребує додаткового захисту.

При цьому, слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

«Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання», саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) отримуються як від особи, так з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Оцінка побоювань обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи-заявника, яка є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивною ситуацією у країні.

При цьому, інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації та відповідно до частини 3 статті 78 КАС України не потребує доказування.

Якщо повернення до країни походження є таким, що може порушувати статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то особа, якій загрожує повернення до цієї країни походження, має вважатися такою, що потребує додаткового захисту.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду висловленими у постановах від 24 січня 2020 року у справі №826/13636/17, від 23 січня 2020 року у справі №815/1001/17, від 05 лютого 2020 року у справі №826/15480/16, від 13 лютого 2020 року у справі №420/6307/18.

Як слідує з матеріалів справи, позивач на підтвердження його особи та громадянства документів не надав. В якості місця народження назвав АДРЕСА_1 . Окрім того, під час звернення до уповноваженого органу позивач повідомив, що він являється курдом за національністю та за віросповіданням іслам/шиїт. Проте будь-яких документів, які б посвідчували його особу не пред`явив.

21 лютого 2020 року посадовою особою ГУ ДМС України в Закарпатській області з ОСОБА_1 проведено співбесіду, в ході якої щодо наявності документів, які посвідчують особу, вказав, що такі у нього відсутні. Зазначив, що був у нього папір, який підтверджує громадянство, але коли вони перетинали кордон він кинув його в сумку, яку він викинув на кордоні. Цей документ був на арабській мові, а він не знає читати, тому і не знає, що це за документ. Навчався три роки, а потім батько його забрав, щоб він допомагав доглядати худобу. Має батька ОСОБА_3 ( 46 років), мати ОСОБА_4 ( 45 років), сестру ОСОБА_5 (приблизно 14 або 15 років), брата ОСОБА_6 (приблизно 9 чи 10 років), які проживають півтори роки в таборі для біженців в Туреччині, який розміщений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Не пішов з батьками, оскільки йому не подобається Туреччина. Сирію вирішив покинути, оскільки не було спокійного життя, мав страх та отримав пропозицію від дядька працювати у нього у Франції. У Стамбулі перебував 25 днів, а потім до України добирався на кораблі. Зазначив, що дядько сказав, що сам вирішить питання щодо ідентифікації його як курда із Сирії, найме адвокатів.

Як вбачається з висновку відповідача від 28 травня 2020 року під час розгляду справи ОСОБА_1 відповідачем виділено елементи заяви, які потребували детального аналізу для оцінки правдоподібності тверджень позивача, а саме: чи є заявник громадянином Сирії, уродженцем с.Джерник, район Камишли, провінції Хасеке та чи міг заявник піддатися переслідуванню через курдське походження.

Так, згідно вказаного висновку за наслідками аналізу даних відомих відповідачу, вказано, що факти, викладені заявником про те, що місцем народження є с.Джерник, район Камишли, провінції ОСОБА_10 та країною громадянської належності є Сирійська Арабська республіка, не можуть вважатися правдоподібними, з огляду на те, що під час співбесіди були вказані такі населені пункти Сирії як ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , а місцем проживання с.Джерник. проте, у відкритих джерелах інформації немає таких назв серед населених пунктів Сирії, а є лише подібні до них, як наприклад, м.Латіфі, Хасеке, ОСОБА_2 в провінції Хасеке. При цьому, дослідивши особливості діалекту заявника, не можна констатувати, що він курд саме з Сирії, оскільки на курманджі розмовляють також курди Туреччини, Іраку, Ірану.

Також зазначено, що інформація по країні походження підтверджує факт військового конфлікту в Сирії, район Камишли, проте, заявник не надав правдоподібних свідчень, щоб довести, що саме відбулося з ним та факти проживання в даних пунктах. Динаміка кількості сирійських біженців у Франції зростає, і тому не виняток є і заявник, для якого Франція була бажаною країною для міграції. У зв`язку з цим, твердження заявника про те, що йому небезпечно залишатися в Сирії, його право на життя та безпеку може бути порушеним через його курдське походження, викликають сумнів і не можуть вважатися достовірними чи правдоподібними.

Суд вважає за необхідне зазначити, що твердження позивача про те, що в Сирії існує тривалий збройний конфлікт, який супроводжується обстрілами і бомбардуванням населених пунктів та об`єктів соціальної інфраструктури, і що ситуація в цій країні є вкрай небезпечною і складною є загальновідомим фактом. Збройні зіткнення між військами офіційної влади Сирії та опозиційно налаштованими воєнізованими збройними угрупуваннями охопили значну територію цієї країни і її населення, тому ситуація там є дуже напруженою і небезпечною для життя і безпеки людей, які там перебувають. Про події в Сирії інформують численні засоби масової інформації і ситуацію в цій країні обговорюють міжнародні організації, отже, ці обставини доказуванню у цій справі не потребують.

Слід зазначити, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно-послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Крім того, суд зазначає, що, не провівши з ОСОБА_1 повторної співбесіди, уповноважений орган фактично позбавив такого можливості довести обґрунтованість свого звернення, наслідком чого стало прийняття оскарженого рішення про відмову у визнанні біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту.

При цьому, відповідно до п.43 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов`язково ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.

Згідно з ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

За загальною практикою ЄСПЛ, ситуація загального насильства також може прирівнюватися до тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. І при цьому заявник не повинен демонструвати особливі відзначні деталі інакші, ніж загальна ситуація насилля в країні походження.

Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

Щодо аргументів про значне зволікання позивача із зверненням за захистом, то суд апеляційної інстанції зауважує, що період часу з моменту нелегального виїзду із Сирії, прибуттям в Україну та зверненням в Україні до уповноваженого органу із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не може оцінюватись як значна тривалість проміжків часу та бути самодостатнім доказом відсутності у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні громадянської належності.

Таким чином, за результатами розгляду даної справи суд приходить до висновку, що в даному випадку Державною міграційною службою України було прийняте передчасне рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно позивача, оскільки уповноваженим органом не була в повній мірі дотримана процедура розгляду поданої заяви та не проаналізовано всі обставини такої.

З огляду на вищезазначене позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 24.07.2020 № 307-20 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Разом з тим, зобов`язання Державну міграційну служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як про це просить у апеляційній скарзі позивач, не може бути застосоване в досліджуваних правовідносинах з огляду на наступне.

Прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до положень ч. 5 ст. 10 Закону, віднесено до повноважень Державної міграційної служби України.

Як випливає зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за встановленими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини в справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії», в яких останній зазначив, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції не полягає у підміні органів влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Рішення про визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту, приймається уповноваженим органом за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тому у випадку прийняття судом рішення щодо зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти стосовно позивача конкретне рішення, суд порушить принцип розподілу влади та втрутиться у виключну компетенцію уповноваженого на прийняття такого рішення органу.

Окрім наведеного, такої вимоги не було заявлено у поданому позові, а відповідно апеляційний суд немає повноважень виходити за його межі.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків, викладених у судовому рішенні.

З урахуванням наведеного, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі №260/2754/20 та прийняти постанову, якою позов громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 24 липня 2020 року №307-20.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків, викладених у судовому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 23.06.2021 року.