Справа № 520/15943/2020
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2021-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Шляхова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2021 р. Справа № 520/15943/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Ральченка І.М.,

Суддів: Катунова В.В. , Бершова Г.Є. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2021, по справі № 520/15943/2020

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення відділу з питань перерахунку пенсій № 14 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову в призначенні пенсії № 2000-0319-8/68203 від 18.09.2020; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугою років з 29.07.2019.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2021 позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано рішення відділу з питань перерахунку пенсій № 14 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років № 2000-0319-8/68203 від 18.09.2020.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.07.2019 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з урахуванням висновків суду по даній справі.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначив, що позивач не набула права на призначення пенсії за вислугу років з огляду на недосягнення позивачем необхідного віку 55 років та відсутності необхідного спеціального стажу на день звернення не менше 27 років 6 місяців.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративно судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судовим розглядом, 29.07.2019 ОСОБА_1 звернулась до Чугуївського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Рішенням відділу з питань перерахунку пенсій № 14 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 2275/03.18-20 від 23.09.2019 відмовлено в призначенні пенсії позивачу у зв`язку з відсутністю необхідного віку та стажу роботи за вислугу років. На день звернення за призначенням пенсії за вислугу років - 30.07.2019, вік ОСОБА_1 становить 46 років; стаж роботи за вислугу років позивача згідно наданих документів станом на 01.01.2016 року становив 23 роки 02 місяці 23 дні; згідно документів, які були надані ОСОБА_1 до заяви про призначення пенсії за вислугу років згідно з пунктом "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" стаж роботи за вислугу років станом на 10.10.2017 становив 25 років 0 місяців 23 дні. Також, в рішенні № 2275/03.18-20 від 23.09.2019 зазначено, що період роботи на посаді фармацевта аптечного пункту з 11.10.2017 по 31.03.2019 неможливо зарахувати до роботи, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років у зв`язку з тим, що ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", яка набрала законної сили з 11.10.2017, фармацевти аптечного пункту права на пенсію за вислугу років не мають, тобто, вказані посади не зараховуються до стажу роботи за вислугу років.

В подальшому позивачем зазначене рішення пенсійного органу оскаржено у судовому порядку та рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 520/14353/20 скасовано рішення відділу з питань перерахунку пенсій № 14 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 2275/03.18-20 від 23.09.2019 про відмову позивачу у призначенні пенсії за вислугу років та зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.07.2019 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з урахуванням висновків суду по даній справі.

На виконання зазначеного судового рішення Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянуло заяву ОСОБА_1 від 29.07.2019 про призначення пенсії за вислугу років та рішенням відділу з питань перерахунку пенсій № 14 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області відмовило ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з тим, що в рішенні суду не має зобов`язання щодо зарахування періоду роботи позивача на посаді фармацевта аптечного пункту з 11.10.2017 по 31.03.2019 та відсутнє зобов`язання в призначенні їй пенсії за вислугу років.

Відмова пенсійного органу у призначенні пенсії за вислугу років обґрунтована тим, що на день звернення за призначенням пенсії за вислугу років - на 30.07.2019 року вік ОСОБА_1 становить 46 років. Стаж роботи за вислугу років ОСОБА_1 згідно наданих документів до заяви про призначення пенсії за вислугу років станом на 01.01.2016 становив 23 роки 2 місяці 23 дні. Згідно документів, які були надані ОСОБА_1 до заяви про призначення пенсії за вислугу років згідно з п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", стаж роботи за вислугу років станом на 10.10.2017 року становить 25 років 0 місяців 23 дні.

Період роботи на посаді фармацевта аптечного пункту з 11.10.2017 року по 31.03.2019 року неможливо зарахувати до роботи, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років у зв`язку з тим, що ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", яка набрала законної сили з 11.10.2017 року, фармацевти аптечного пункту права на пенсію за вислугу років не мають, тобто вказані посади не зараховуються до стажу роботи за вислугу років.

Не погодившись із відмовою пенсійного органу ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді спірного питання пенсійний орган застосував редакцію Закону України "Про пенсійне забезпечення", яка рішенням Конституційного Суду України 04.06.2019 № 2-р/2019 визнана неконституційною.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення" за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Згідно зі ст. 51 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Відповідно до ст. 52 Закону України "Про пенсійне забезпечення" право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55.

Пунктом "е" ст. 55 Закону "Про пенсійне забезпечення" в редакції, чинній до 01.04.2015 було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" № 213-VIII від 02.03.2015, який набув чинності з 01.04.2015 пункт «е» статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" було викладено в іншій редакції, згідно якої право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

В подальшому, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 911-VIII від 24.12.2015 до статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" 01.01.2016 було внесено зміни в пункт "е" вказаної статті та викладено в наступній редакції: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року- не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05.11.1991 зі змінами, внесеними Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

Конституційний Суд України врахував те, що законодавець, змінюючи відносини у сфері пенсійного забезпечення з метою удосконалення соціальної політики держави шляхом перерозподілу суспільного доходу, не може убезпечити людину від зміни умов її соціального забезпечення. Зміни у цій сфері мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Позиція Конституційного Суду України, полягає в тому, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав.

Положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" № 213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Конституційний Суд України визнав зміни, внесені до ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII від 05.11.1991 Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" №213-VIII від 02.03.2015, та Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №911-VIII від 24.12.2015 - неконституційними.

Відповідно до ст. 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Таким чином, з 04.06.2019 положення п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" слід застосовувати у редакції, що діяла до 01.04.2015.

Так, відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (у редакції до 01.04.2015) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 затверджений Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Так, відмовляючи у призначенні позивачу пенсії за вислугу років пенсійний орган виходив з недосягнення позивачем необхідного віку 55 років та відсутності необхідного спеціального стажу на день звернення за призначенням пенсії, а саме не менше 27 років 6 місяців.

Колегія суддів звертає увагу, що наведені посилання ґрунтуються на застосуванні до спірних правовідносин положень ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції, що визнана неконституційною.

Натомість п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції, яка підлягає застосуванню у даному випадку, встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Отже, недосягнення позивачем на момент звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за вислугу років 55 років, не є підставою для відмови у її призначенні, а отже доводи відповідача у зазначеній частині є безпідставними.

Стосовно визначення наявності у позивача спеціального стажу, що дає підстави для призначення пенсії за вислугу років, колегія суддів зазначає наступне.

Період роботи на посаді фармацевта аптечного пункту з 11.10.2017 по 31.03.2019 пенсійним органом до стажу роботи позивача не зараховано, оскільки ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", яка набрала законної сили з 11.10.2017, фармацевти аптечного пункту права на пенсію за вислугу років не мають.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій", що набув чинності 11 жовтня 2017 року, Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" був доповнений новим розділом XIVI "Пенсійне забезпечення окремих категорій громадян", яким визначено, зокрема, передбачені підстави для призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників.

При цьому, розділ XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" було доповнено п. 21, згідно з яким особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення", а також викладено абз. 2 п. 16 у новій редакції, яка передбачає, що положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Із матеріалів справи встановлено, що у період з 11.10.2017 по 31.03.2019 позивач працювала у ТОВ «Титан» на посаді старшого фармацевта аптеки, ТОВ «ДАРС-Д» на посаді фармацевта аптечного пункту № 4, що підтверджується записами у трудовій книжці ОСОБА_1 .

В період роботи позивачки на посаді фармацевта діяв Перелік № 909 яким, зокрема, встановлено, що до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років зараховуються періоди роботи на посадах провізорів, фармацевтів (незалежно від найменування посад).

Таким чином, посада фармацевта, яку позивачка займала у спірний період з 11.10.2017 по 31.03.2019, відноситься до посад, яка дає право на пенсію за вислугу років.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку, що станом на момент звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за вислугу років спеціальний стаж ОСОБА_1 становив понад 25 років, що дає підстави для призначення пенсії у відповідності до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення"

Крім того, колегія суддів зазначає, що у оскаржуваному рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову в призначенні пенсії від 18.09.2020 відповідачем зазначено, що станом на 10.10.2017 спеціальний стаж роботи ОСОБА_1 становить 25 років 0 місяців 23 дні.

Також, вказані обставини відповідачем визнані у відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі.

При цьому, відмова відповідача у призначенні пенсії за вислугу років обґрунтована тим, що право на пенсію за вислугу років позивач набуде при наявності спеціального стажу роботи не менше 27 років 6 місяців, що суперечить положенням п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції, яка підлягає застосуванню у даному випадку, відповідно до якої право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я при наявності спеціального стажу роботи 25 років.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 18.09.2020 № 2000-0319-8/68203 є протиправним та підлягає скасуванню.

Таким чином, беручи до уваги вищенаведені висновки суду стосовно протиправності оскаржуваного рішення, враховуючи неодноразову відмову відповідача у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, колегія суддів зазначає, що ефективним способом захисту порушеного права особи у даному випадку є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень призначити пенсію у відповідності до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Втім, враховуючи положення ч. 1 ст. 308 КАС України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, беручи до уваги, що рішення суду першої інстанції позивачем не оскаржується, колегія суддів не вбачає підстав для скасування останнього у зазначеній частині.

Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши постанову суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2021 по справі № 520/15943/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач І.М. Ральченко
Судді В.В. Катунов Г.Є. Бершов