Справа № 460/3490/21
Суддя: Т.О. Комшелюк
Дата ухвалення: 2021-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

22 червня 2021 року м. Рівне № 460/3490/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - відповідач), в якому просить суд зобов`язати відповідача зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу період проходження служби в рядах Радянської армії з 09 листопада 1979 року по 05 грудня 1988 року та виплатити грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій, відповідно до пункту 7-1 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За змістом позовної заяви вимоги позивача ґрунтуються на тому, що з грудня 2020 року позивачу призначена пенсія за віком за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». В березні 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату грошової допомоги, передбаченої пунктом 7-1 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Проте, відповідач відмовив в нарахуванні та виплаті спірної допомоги, оскільки на думку останнього в позивача немає 35 років спеціального (педагогічного) стажу. Зокрема, відповідач не врахував до спеціального (педагогічного) стажу позивача період проходження служби в рядах Радянської армії з 09 листопада 1979 року по 05 грудня 1988 року. Позивач не погоджується з таким рішенням відповідача, оскільки на момент призову на строкову військову службу він працював на посаді вихователя в закладі освіти та був звільнений у зв`язку із призовом в Радянську армію, а тому період проходження військової служби має зараховуватися до спеціального (педагогічного) стажу. Крім того, з урахуванням періоду проходження строкової військової служби, він має 35 років трудового стажу, що є достатнім для отримання спірної грошової допомоги. З огляду на вказане, позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач подав до суду відзив на позов, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що на момент досягнення пенсійного віку стаж роботи на посадах, що дає право на отримання спірної грошової допомоги, становив 32 роки 2 місяці 17 днів, що є недостанім для призначення такої допомоги. Щодо зарахування до спеціального (педагогічного) стажу позивача періоду служби в Радянській армії, то відповідач вказав, що період проходження військової служби не відноситься до посад, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», тому підстави для зарахування позивачу до педагогічного стажу періоду з 09 листопада 1979 року по 05 грудня 1988 року відсутні. Крім того, проходження служби в лавах Радянської Армії не включене до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909. За наведених обставин, відповідач просить відмовити в задоволенні позову.

Заяви, клопотання учасників справи, процесуальні дії у справі:

15 квітня 2021 року позовна заява надійшла до суду.

20 квітня 2021 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

18 травня 2021 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Обставини справи, встановлені судом:

З 13 грудня 2020 року позивач перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію за віком за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Загальний страховий стаж позивача становить 45 років 1 місяць 14 днів.

01 березня 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення грошової допомоги, передбаченої пунктом 7-1 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Листом від 23 березня 2021 року за № 1721-1403/В-02/8-1700/21 відповідач повідомив позивачу про відсутність підстав для нарахування та виплати спірної грошової допомоги з мотивів, аналогічних наведеним у відзиві.

Позивач не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи його протиправним, звернувся до суду з вказаним позовом.

Вирішуючи даний спір та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Щодо відмови відповідача у зарахування до спеціального (педагогічного) стажу роботи позивача, який дає право на пенсію за вислугу років, періоду проходження ним військової служби, суд зазначає таке.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII встановлено, що, зокрема, час проходження строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Тобто, відповідно до змісту наведеної норми, обов`язковою умовою зарахування часу проходження строкової військової служби до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, різновидом якої є пенсія за вислугу років, є, зокрема, навчання за фахом, робота особи за професією або на посаді, що дає право на призначення такої пенсії, на момент призову на строкову військову службу.

В свою чергу, пунктом 3 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю Української РСР було передбачено, що однією з підстав припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу.

Судом встановлено та не заперечується відповідачем у відзиві, що за даними трудової книжки серії НОМЕР_1 , з 15 серпня 1979 позивач був призначений на посаду вихователя групи продовженого дня Миронівської середньої школи. З 01 листопада 1979 року позивач звільнений із займаної посади у зв`язку з призовом на військову службу, яку проходив у період з 09 листопада 1979 року по 05 грудня 1988 року. Період проходження позивачем служби в лавах Радянської Армії підтверджується наявними в матеріалах справи копіями військового квитка серії НОМЕР_2 та довідки Глданського районного військового комісаріату (Відділ 4) від 19 грудня 1988 року № 4/401.

Після повернення з армії, з 02 січня 1989 року позивач тимчасово призначений на посаду вчителя початкових класів середньої школи міста Тбілісі, а з 21 серпня 1989 року призначений на вказану посаду на постійній основі (записи №№ 4, 5 в трудовій книжці позивача).

Таким чином, враховуючи, що позивач на момент призову на строкову військову службу працював на посаді вихователя групи продовженого дня Миронівської середньої школи, яка у відповідності до підпункту «а» пункту 1 Постанови Ради Міністрів СРСР від 17 грудня 1959 року № 1397 «Про пенсію за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я та сільського господарства» давала право на призначення пенсії за вислугу років як працівнику освіти, і був звільнений з вказаної посади саме у зв`язку з призовом на військову службу, суд вважає, що період проходження позивачем строкової військової служби з 09 листопада 1979 року по 05 грудня 1988 року має бути зарахований до стажу роботи позивача на посадах, що дають право на пенсію за вислугу років.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 24 квітня 2019 року по справі №450/3061/16-а.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача зарахувати до спеціального (педагогічного) стажу позивача періоду проходження останнім служби в лавах Радянської Армії.

Щодо нарахування та виплати позивачу грошової допомоги, передбаченої пунктом 7-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058), то суд зазначає таке.

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788), право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати, зокрема, з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років.

Пунктом 7-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058 передбачено, що особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Кабінет Міністрів України постановою від 23 листопада 2011 року № 1191 затвердив Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, який визначає умови обчислення страхового стажу (далі - Порядок № 1191), що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058.

Так, відповідно до пункту 2 Порядку № 1191, до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ, що передбачені, зокрема, переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років" (далі - Перелік № 909).

Пунктом 5 Порядку №1191 визначено, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 р. призначається пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

З аналізу наведених вище норм права можна зробити висновок, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується із наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах й вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону № 1058 будь-якого іншого виду пенсії.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року по справі № 462/5636/16-а та від 19 березня 2019 року справа № 466/5637/17.

Матеріалами справи стверджується, що відповідачем зараховано до спеціального стажу позивача, що дає право на пенсію за вислугу років, періоди його роботи, що в сукупності становлять 32 роки 2 місяці 17 днів, а саме:

1) з 15 серпня 1979 року по 01 листопада 1979 року на посаді вихователя групи продовженого дня Миронівської середньої школи;

2) з 02 січня 1989 року по 21 серпня 1990 року - на посаді вчителя початкових класів середньої школи міста Тбілісі;

3) з 22 серпня 1990 року по 21 червня 2020 року у Користівському навчально-виховному комплексі «Загальноосвітня школа І-ІІІ дошкільний навчальний заклад» Корецької районної ради.

В ході судового розгляду судом встановлено, що до вказаного стажу має бути зарахований період строкової служби позивача в лавах Радянської армії з 09 листопада 1979 року по 05 грудня 1988 року, що становить 9 років 0 місяців 26 днів.

Таким чином, загалом стаж роботи позивача на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, становить більше 41 року, що є достатнім для отримання ним спірної грошової допомоги.

Відтак, вимоги позивача в частині зобов`зання відповідача виплатити спірну грошову допомогу також підлягають до задоволення.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень в ході розгляду справи не довів правомірність своєї поведінки в спірних правовідносинах.

Натомість, доводи та аргументи позивача, якими останній обґрунтовував позовні вимоги, знайшли своє підтвердження за наслідками розгляду справи по суті, а тому позовну заяву належить задовольнити повністю.

Крім того, суд звертає увагу на те, що у позовній заяві позивачем заявлено лише вимоги зобов`язального характеру.

Однак, статтею 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, в тому числі шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Статтею 245 КАС України також встановлено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Оскільки, судом встановлений факт наявності бездіяльності з боку відповідача щодо зарахування періоду проходження позивачем військової служби до спеціального (педагогічного) стажу, а також виплати грошової допомоги, передбаченої пунктом 7-1 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058, то суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та прийняти рішення про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинення певних дій.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на вказане, сплачена сума судового збору в розмірі 908грн відповідно до квитанції від 07 квітня 2021 року № 39, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи, підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правничу допомогу адвоката, то суд виходить з наступного.

На обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу позивачем до позовної заяви долучені наступні докази:

1) копію Договору про надання правничої допомоги від 29 березня 2021 року № 27/21;

2) оригінал Ордеру на надання правової допомоги серії ІФ № 107078 від 29 березня 2021 року;

3) копію Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ТР № 000260;

4) копію Квитанції до прибуткового касового ордера від 02 квітня 2021 року № 107078 на суму 3000грн.

Частинами першою та третьою статті 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

В свою чергу, стаття 134 КАС України встановлює, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вказано вище по тексту рішення, згідно з частиною першою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Також суд вважає за доцільне наголосити, що положення частин першої та другої статті 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя N R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закон України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року № 5076-VI (далі Закон № 5076) встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076, видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Статтею 30 Закону № 5076 передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява № 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З урахуванням наведеного вище, суд констатує, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (частина перша статті 72 КАС України).

За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, пунктом 1.1. Договору про надання правничої допомоги від 29 березня 2021 року № 27/21 (далі Договір № 27/21), укладеного між ОСОБА_2 як Адвокатом та ОСОБА_1 як Клієнтом, передбачено, що Адвокат надає Клієнту правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором, а Клієнт зобов`язаний сплатити Адвокату гонорар у розмірі, порядку та строки, що обумовлені Сторонами у цьому Договорі.

Під правничою допомогою, передбаченою в пункті 1.1 Договору розуміється представництво та захист законних прав та інтересів Клієнта в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області, Рівненському окружному адміністративному суді, Восьмому апеляційному адміністративному суді, Верховному суді України відповідно до чинного законодавства України у справі за його позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про зарахування окремих періодів до спеціального стажу та виплату грошової допомоги в розмірі 10 пенсій, які не підлягають оподаткуванні, в тому числі з правом підпису та завірення офіційних документів від імені Клієнта (пункт 1.2. Договору № 27/21).

Відповідно до пункту 4.1. Договору № 27/21, вартість послуг Адвоката складає 3000грн (три тисячі гривень).

Згідно з пунктом 4.4. Договору № 27/21, оплата послуг підлягає перерахуванню Клієнтом на розрахунковий чи картковий рахунок Адвоката або внесенню готівкою в касу Адвоката.

Отже розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі № 27/21 у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат, а саме: представником позивача складена та підписана позовна заява; всі копії документів завірені представником позивача з дотриманням положень статті 94 КАС України; копія квитанції до прибуткового касового ордера від 02 квітня 2021 року № 107078 підтверджує сплату позивачем адвокату гонорару в сумі 3000грн (Підстава: договір про надання правничої допомоги № 27/21 від 29.03.2021 року).

Суд також враховує положення частини сьомої статті 134 КАС України, за якими обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з тим, на момент ухвалення даного судового рішення в матеріалах адміністративної справи відсутні будь-які заяви відповідача із запереченнями щодо співмірності заявленого позивачем до відшкодування розміру витрат на правничу допомогу адвоката.

Таким чином, суд з огляду на умови Договору № 27/21, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, дійшов висновку, що конкретно в даній справі витрати на правову допомогу в сумі 3000грн є реальними, підтвердженими матеріалами справи.

Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 КАС України, то суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена "для визначення розміру витрат", в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами Договору № 27/21 у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Тотожну правову позицію у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд у постанові від 28 грудня 2020 року по справі № 640/18402/19 (адміністративне провадження № К/9901/27657/20).

За наведених обставин суд приходить до висновку про те, що витрати позивача на професійну правничу (правову) допомогу підтверджені належними та допустимими доказами, а тому підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 241-246 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :
Позовну заяву задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо зарахування ОСОБА_1 до спеціального (педагогічного) стажу періоду проходження військової служби в лавах Радянської армії з 09 листопада 1979 року по 05 грудня 1988 року, а також виплати останньому грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій, відповідно до пункту 7-1 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального (педагогічного) стажу період проходження військової служби в лавах Радянської армії з 09 листопада 1979 року по 05 грудня 1988 року, а також виплатити останньому грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій, відповідно до пункту 7-1 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області судові витрати в сумі 3908грн (три тисячі дев`ятсот вісім гривень, 00коп.), які складаються з судового збору в сумі 908грн (дев`ятсот вісім гривень, 00коп.) та судових витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 3000грн (три тисячі гривень, 00коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

1) позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 );

2) відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (33028, Рівненська обл., м. Рівне, вул. Короленка, 7; ).

Суддя Т.О. Комшелюк