Справа № 640/31989/20
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2021-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2021 року м. Київ № 640/31989/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Клименчук Н.М., розглянувши у порядку спрощеного (письмового) провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (громадянин Республіки Узбекистан, адреса для листування: АДРЕСА_1 ) (надалі - Позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовною заявою до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (, адреса: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4А) (надалі - Відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення Відповідача від 18.11.2019 №131 про заборону в`їзду в Україну громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог Позивачем зазначено, що Відповідачем протиправно прийнято рішення про заборону в`їзду Позивача за відсутності законодавчо визначених підстав.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.01.2021 відкрито провадження у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.03.2021 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Відповідачем отримано ухвалу про відкриття провадження 15.03.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 53 т. І).

Однак, Відповідачем у строк, встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі, відзив на позов не подано, у зв`язку із чим суд розглядає справу на підставі наявним матеріалів справи.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Республіки Узбекистан.

Позивачу видано посвідку на постійне проживання на території України серії НОМЕР_1 від 24.12.2013.

ОСОБА_1 з 27.05.2011 був одружений із з Українкою ОСОБА_2 . Шлюб розірвано на підставі рішення Василівського районного суду Запорізької області від 13.05.2014 №2/311/599/2014.

Позивач виїхав з України до республіки Узбекистан. Під час повернення на територію України 13.06.2020 Позивачу відмовлено в перетинанні державного кордону України.

Підставою для відмови у перетинанні державного кордону України стало рішення від 18.11.2019 №131 про заборону в`їзду в Україну, яким заборонено Позивачу в`їзд в Україну строком на п`ять років.

Вважаючи протиправним дане рішення, Позивачем оскаржено його до суду.

Оцінивши за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружним адміністративним судом міста Києва зроблено висновок, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №360 (надалі - Положення №360) ДМС України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами та свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;

якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду;

Відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Згідно із частиною 2 статті 14 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.

Таким іноземцям та особам без громадянства органами охорони державного кордону забороняється в`їзд в Україну строком на п`ять років. Відомості про них в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежується право виїзду з України.

Зі змісту оскаржуваного рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 18.11.2019 №131 слідує, що ОСОБА_1 на підставі статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» заборонено в`їзд в Україну строком на п`ять років.

Однак, як зазначено вище, положення статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачають заборону в`їзду в Україну строком на три роки та оскаржуване рішення містить посилання саме на статтю 13, а не 14 названого Закону.

Таким чином, Відповідачем протиправно збільшено оскаржуваним рішенням строк заборони в`їзду в України з трьох до п`яти років.

Досліджуючи питання наявності підстав для заборони Позивачу в`їзду в Україну, судом встановлено наступне.

В рішенні Відповідача від 18.11.2019 №131 зазначено, що 18.09.2019 від Солом`янського УП ГУ НА в м. Києві надійшло подання від 06.09.2019 №4855/125/55-2019 «Про вирішення питання про заборону в`їзду», у якому вказано про те, що Позивач причетний до вчинення кримінальних правопорушень, пов`язаних з крадіжками.

Разом з тим, у рішенні Відповідача від 18.11.2019 №131 зазначено, що Позивач не є підозрюваним чи обвинуваченим у вчиненні кримінальних правопорушень на території України та у розшуку у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності не перебуває.

Матеріали справи не містять доказів причетності Позивача до кримінальних правопорушень, пов`язаних із крадіжками, про які зазначено в оскаржуваному рішенні.

Суд дійшов висновку, що в оскаржуваному рішенні відсутнє належне обґрунтування необхідності застосування щодо Позивача заборони в`їзду в Україну та відсутні посилання на підстави, якими керувався Відповідач при прийнятті рішення про встановлення заборони в`їзду в Україну ОСОБА_1 на термін п`ять роки.

Виходячи з конструкції правової норми, закріпленої в частині 2 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну не є обов`язковою санкцією, а являється факультативною, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав.

При цьому, статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не визначено підстави для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки, у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

Отже, при прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені в статті 13 Закону.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.07.2019 по справі №№802/294/17-а, від 27.06.2019 по справі №331/5569/17 (2-а/331/200/2017), від 18.07.2019 по справі №229/176/17.

Встановлені в ході судового розгляду справи обставини свідчать про те, що органом державної міграційної служби при прийнятті рішення про заборону в`їзду Позивачу на територію України порушено права іноземця.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За правилами частини 6 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи користуються таким самим правом на судовий захист, що і громадяни та юридичні особи України.

Це відповідає засадам правового статусу іноземця та особи без громадянства, встановленим Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до статті 3 якого іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки , як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Враховуючи встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частинами 1-2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані учасниками справи докази, а також усні та письмові доводи учасників справи стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись положеннями статей 6, 8, 9, 77, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 18.11.2019 №131 про заборону в`їзду в Україну громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП відсутній, ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 ).

Відповідач: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (, адреса: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А).

Суддя Н.М. Клименчук