Справа № 420/5039/21
Суддя: Харченко Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5039/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Харченко Ю.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеського апеляційного суду, Державної судової адміністрації України про стягнення недоплаченої суддівської винагороди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) матеріальну шкоду в розмірі 398 268,61 гривень у вигляді недоплаченої суддівської винагороди за період з 01 січня 2014 року по 03 жовтня 2016 року, яка має бути розрахована відповідно до пункту першого резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України № 11-р/2018 від 04 грудня 2018 року у справі № 1-7/2018(4062/15) та обчислюватися з коефіцієнтом 1,1 виходячи з посадового окладу судді апеляційного суду, а також щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 80% від посадового окладу та інфляційних втрат, встановлених за офіційною інформацією Державної служби статистики України станом з 01 січня 2014 року по 31 березня 2021 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що постановою Верховної Ради України № 2757-VI від 02.12.2010 року ОСОБА_1 обрано на посаду судді апеляційного суду Одеської області. Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 року № 115-VIII позивач звільнений з посади судді апеляційного суду Одеської області у зв`язку з поданням заяви про відставку. Рішенням Конституційного Суду України № 11-р/2018 від 04 грудня 2018 року у справі № 1-7/2018(4062/15) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 245З-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року -12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат". Враховуючи, що протягом 2014-2016 років позивачу нараховувався посадовий оклад згідно з положеннями законодавства, визнаними неконституційними, позивач не отримав суддівську винагороду у встановленому законом розмірі, що завдало позивачу матеріальної шкоди і збитків.

11.05.2021р. від відповідача Одеського апеляційного суду до Окружного адміністративного суду надійшов відзив на позовну заяву (вхід. № 23526/21), у якому зазначено, що Одеський апеляційний суд позов не визнає та просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимогу. Відповідач вказує, що дія положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII втратила чинність з 04.12.2018 року, а тому у позивача відсутнє право матеріальної вимоги, а причинно-наслідковий зв`язок між заявленими збитками та стверджуваним порушенням відсутній.

10.06.2021р. від позивача ОСОБА_1 до суду надійшли письмові пояснення (вхід. № 30440/21), у яких позивачем зазначено, що доводи відповідачі щодо неможливості ретроактивності рішення Конституційного Суду України, не відносяться до цієї конкретної справ.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у справі №420/5039/21 за позовом ОСОБА_1 до Одеського апеляційного суду, Державної судової адміністрації України про стягнення недоплаченої суддівської винагороди.

Відповідачем Державною судовою адміністрацією України - у визначений ухвалою суду від 21.04.2021р., строк відзив на позовну заяву не надано, станом на дату розгляду справи про причини неподання відзиву не повідомлено, заяви про продовження встановленого судом процесуального строку для подання відзиву, в порядку ч. 2 ст. 121 КАС України, не подано.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності, та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що постановою Верховної Ради України № 2757-VI від 02.12.2010 року ОСОБА_1 обрано на посаду судді апеляційного суду Одеської області. Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 року № 115-VIII позивач звільнений з посади судді апеляційного суду Одеської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Рішенням Конституційного Суду України № 11-р/2018 від 04 грудня 2018 року у справі № 1-7/2018(4062/15) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 245З-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року -12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

Так, на думку суду, позовні вимоги ОСОБА_1 до Одеського апеляційного суду, Державної судової адміністрації України про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) матеріальну шкоду в розмірі 398 268,61 гривень у вигляді недоплаченої суддівської винагороди за період з 01 січня 2014 року по 03 жовтня 2016 року, яка має бути розрахована відповідно до пункту першого резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України № 11-р/2018 від 04 грудня 2018 року у справі № 1-7/2018(4062/15) та обчислюватися з коефіцієнтом 1,1 виходячи з посадового окладу судді апеляційного суду, а також щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 80% від посадового окладу та інфляційних втрат, встановлених за офіційною інформацією Державної служби статистики України станом з 01 січня 2014 року по 31 березня 2021 року, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню за урахуванням наступного.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 129 України "Про судоустрій та статус суддів" від 7 липня 2010 року N 2453-VI (у редакцї, яка діяла з 01.01.2014 року) суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:

з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат;

абзац п`ятий частини третьої статті 129 виключено

з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року N 76-VIII в абзаці першому частини третьої статті 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" цифри "15" замінено цифрами "10" та виключено абзац шостий (пп.1 п. 36).

Крім того, пунктом 10 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року N 76-VIII встановлено, що у 2015 році максимальний місячний розмір заробітної плати (грошового забезпечення) працівників державних органів та інших бюджетних установ, суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати, а при скороченні чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати (виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата часу щорічної відпустки не враховується у зазначеному максимальному розмірі).

Отже у випадку затвердження штатного розпису суду, кількість працівників в якому відповідає граничній штатній чисельності, визначеній наказом ДСА України від 24.12.2014 р. N 170 "Про затвердження штатної чисельності працівників апаратів місцевих та апеляційних судів", максимальний розмір заробітної плати працівників суду та суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати. А у разі скорочення чисельності працівників суду в межах, необхідних для належного організаційного забезпечення суду, суддів та судового процесу з урахуванням бюджетних асигнувань на оплату праці, розмір заробітної плати працівників суду та суддівської винагороди після проведення такого скорочення обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" було установлено у 2014 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі - 1218 гривень.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" було установлено у 2015 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 1218 гривень, з 1 вересня - 1378 гривень.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" було установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень.

А відтак суд зазначає, що відповідачем у період 2014-2016 року нараховувалася та виплачувалася заробітна плата позивачу у відповідності до норм чинного на той час законодавства.

Щодо посилання позивача на Рішенням Конституційного суду України від 04.12.2018 р. № 11-р/2018, суд зазначає.

Відповідно до п. 9 Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 N 192-VIII, Закон України від 7 липня 2010 року N 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" було викладено у новій редакції.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12 лютого 2015 N 192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд", посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 N 11-р/2018 у справі N 1-7/2018 (4062/15) за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року N 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12 лютого 2015 N 192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд" визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення частини третьої та десятої статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року N 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року N 192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд" (далі - Закон N 2453-VI).

Так, відповідно до пункту 1 вказаного Рішення Конституційного Суду України положення частини третьої статті 133 Закону N 2453 підлягає застосуванню в його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат."

Проте відповідно до статті 91 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

За положеннями статті 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Виключенням із цього правила може бути надання нормі права ретроактивної дії у випадках пом`якшення або скасування юридичної відповідальності фізичної особи (стаття 58 Конституції України; Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99).

З резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 N 11-р/2018 у справі N 1-7/2018 (4062/15) суд вбачає, що положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року N 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року N 192-VIII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Тобто положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року N 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року N 192-VIII, втратили чинність саме 4 грудня 2018 року, а отже нарахування суддівської винагороди відповідно до вказаного Рішення повинно здійснюватись з 4 грудня 2018 року.

Дана позиція суду узгоджується з постановою Верховного Суду від 16 квітня 2019 року по справі № 318/2132/14-а(2а/318/97/2014) (адміністративне провадження № К/9901/53017/18) та постановою Верховного Суду від 11 серпня 2020 року у справі № №480/906/19 (адміністративне провадження № К/9901/29850/19).

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) матеріальну шкоду в розмірі 398 268,61 гривень у вигляді недоплаченої суддівської винагороди за період з 01 січня 2014 року по 03 жовтня 2016 року, яка має бути розрахована відповідно до пункту першого резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України № 11-р/2018 від 04 грудня 2018 року у справі № 1-7/2018(4062/15) та обчислюватися з коефіцієнтом 1,1 виходячи з посадового окладу судді апеляційного суду, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 80% від посадового окладу та інфляційних втрат, встановлених за офіційною інформацією Державної служби статистики України станом на 01січня 2014 року по 31 березня 2021 рок, суд зазначає, що дані вимоги є похідними від вимоги про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) матеріальну шкоду в розмірі 398 268,61 гривень у вигляді недоплаченої суддівської винагороди за період з 01 січня 2014 року по 03 жовтня 2016 року, яка має бути розрахована відповідно до пункту першого резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України № 11-р/2018 від 04 грудня 2018 року у справі № 1-7/2018(4062/15) та обчислюватися з коефіцієнтом 1,1 виходячи з посадового окладу судді апеляційного суду, а відтак задоволенню не підлягають.

Згідно з ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі статтею 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Одеського апеляційного суду, Державної судової адміністрації України про стягнення недоплаченої суддівської винагороди не є правомірними та обґрунтованими, а отже у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.72-77, 139, ст.ст.241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Одеського апеляційного суду, Державної судової адміністрації України про стягнення недоплаченої суддівської винагороди, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст.293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя Харченко Ю.В.

.