Справа № 640/28486/20
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2021-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Файдюка В.В. та Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 червня 2019 року по 29 жовтня 2020 року;

- зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 червня 2019 року по 29 жовтня 2020 року у сумі 494915 грн 00 коп.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року вказаний адміністративний позов було задоволено частково та стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 червня 2019 року по 29 жовтня 2020 року в сумі 13647 грн 50 коп.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, сторони подали апеляційні скарги, в яких зазначають, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права.

ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду від 31 березня 2021 року в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 13647 грн 50 коп. та ухвалити в цій частині нову постанову про стягнення з Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України коштів у розмірі 494915 грн 00 коп. Позивач вказує на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому позивач просить врахувати, що він у межах розумних строків вчиняв активні дії щодо відновлення свого права на отнимания грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, яка не була сплачена при звільненні, а тривалість затримки розрахунку при звільненні пов`язана з судовим оскарженням. Також позивач наголошує на тому, що відповідач не був позбавлений можливості вчасно та в добровільному порядку відновити порушене право та виплатити належну суму грошової компенсації, а тому відсутні підстави для зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України просить скасувати оскаржуване рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Відповідач, посилаючись на правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі № 0940/1532/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 825/742/16 та від 28 січня 2020 року у справі № 822/2663/15, зазначає, що спір про нарахування компенсації за невикористану відпустку не є спором про нараховані/ненараховані суми під час звільнення. Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільнені, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому додатково зазначив, що положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України не застосовуються до військовослужбовців та працівників Збройних Сил України, адже особливості проходження військової служби визначаються спеціальним законодавством і питання щодо виплати грошового забезпечення не можуть регулюватися загальними нормами трудового законодавства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу позивача, поданого відповідачем, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково, змінивши рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року в частині визначення суми, що підлягає стягненню, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України. Наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України від 12 квітня 2019 року № 164 (по особовому складу) позивач був звільнений зі служби, а наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України від 25 квітня 2019 року № 80 (по стройовій частині) - виключений зі списків особового складу та знятий з усіх видів забезпечення з 01 червня 2019 року.

Під час проходження служби позивачу не була виплачена грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року у справі № 640/16040/19 Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України було зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 19 серпня 2016 року по 01 червня 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 01 червня 2019 року.

На виконання вказаного судового рішення Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України 29 жовтня 2020 року виплатило ОСОБА_1 кошти у розмірі 53010 грн 60 коп., що підтверджується випискою з карткового рахунку.

Під час виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки на виконання судового рішення Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України самостійно не здійснило нарахування середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Не погоджуючись із такою бездіяльністю Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що стягнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій саме на підставі судового рішення не змінює правової природи таких виплат як коштів, що належали до виплати позивачу на день його звільнення зі служби. Право на отримання вказаних виплат у позивача виникло у зв`язку з проходженням військової служби, а судовими рішеннями відповідне право було лише підтверджене. Оскільки спеціальним законодавством, яким урегульовано порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні з військової служби, суд першої інстанції вважав за можливе застосувати до спірних відносин норми ст.ст. 116, 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Суд першої інстанції врахував, що виплата компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки була здійснена невідкладно після вирішення судом спору щодо права позивача на отримання таких виплат, у зв`язку з чим визнав за можливе зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вирішуючи питання щодо розміру сум, які підлягають відшкодуванню позивачу за період затримки виплати грошового забезпечення, суд першої інстанції застосував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, відповідно до якої для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, можливо застосовувати дані Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки, з яких можна розраховувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою забезпечення рівня свого життя.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Звертаючись до суду з вимогами про стягнення з Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що право на виплату таких коштів йому надане ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

У свою чергу відповідач заперечує можливість застосування до спірних правовідносин положень трудового законодавства, адже питання виплати грошового забезпечення військовослужбовцям регулюються спеціальним законодавством.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, що затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (далі - Порядок № 260).

Разом з тим зазначений Порядок не регулює питання виплати військовослужбовцю відшкодування у разі порушення строків проведення розрахунків із ним, у тому числі порушення строків виплати коштів при звільненні з військової служби.

Такі правовідносини не врегульовані також Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, що затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008.

Водночас правовідносини, пов`язані з відповідальністю роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які належали до сплати звільненому працівнику, врегульовані ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

Питання субсидіарного застосування норм трудового законодавства до правовідносин, пов`язаних із проходженням та звільненням з публічної служби (до якої згідно з п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України належить, зокрема, військова служба) неодноразово розглядалися Верховним Судом.

Так, у постановах від 15 березня 2019 року у справі № 814/2594/16, від 07 серпня 2019 року у справі № 820/5122/17, від 16 квітня 2020 року у справі № 2а-5178/12/1470 Верховний Суд зазначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому субсидіарне застосування загальних норм можливе в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Враховуючи, що спеціальне законодавство не врегульовує питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби в Збройних Силах України, що позбавляє таких осіб гарантій на своєчасне фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків, колегія суддів вважає можливим застосувати до спірних правовідносин положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Положеннями ст. 12 вказаної Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

За правилами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

У свою чергу ст. 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як раніше зазначалося, між ОСОБА_1 та Фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних Сил України існував спір щодо виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року у справі № 640/16040/19 щодо виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки набуло чинності 09 жовтня 2020 року. Фактична виплата коштів відбулася 29 жовтня 2020 року.

Відповідач наполягає на тому, що положення ст. 117 КЗпП України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, адже відповідні кошти були виплачені ОСОБА_1 на виконання судових рішень, а не як суми виплат, які належали йому при звільненні.

Також відповідач наполягає на тому, що компенсація за невикористані дні відпустки не входить до структури грошового забезпечення, у зв`язку з чим порушення строків її виплати не тягне за собою наслідків, передбачених ст. 117 КЗпП України.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно зазначив, що стягнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій саме на підставі судових рішень не змінює правової природи таких виплат як коштів, що належали до виплати ОСОБА_1 на день його звільнення зі служби.

Надаючи оцінку вказаним доводам відповідача колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. За змістом вказаного судового рішення якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України. Відтак, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює настання відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

У вказаному судовому рішенні також викладено правовий висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби, яка полягає у несвоєчасній виплаті компенсації за невикористані дні відпустки за 2016-2019 роки, в порядку, визначеному ст. 117 КЗпП України.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на отримання якого має позивач, колегія суддів враховує, що згідно з п.п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України від 06 травня 2019 року грошове забезпечення позивача два останні місяці перед звільненням - квітень і травень 2019 року становило по 14131 грн 00 коп., а всього - 28262 грн 00 коп.

Відповідно до абз. 2 п. 7 Порядку № 260 розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Відтак при обчисленні середньоденного заробітку військовослужбовця належить враховувати саме календарні дні.

Кількість календарних днів квітні 2019 року становила 30 днів, а у травні 2019 року - 31 день, а всього - 61 днів.

Отже, розмір середньоденного заробітку ОСОБА_1 дорівнює 463 грн 31 коп. (28262 грн 00 коп. / 61 календарний день).

За період з дня виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу - 01 червня 2019 року по день остаточного розрахунку - 29 жовтня 2020 року минуло 515 днів.

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби, обчислений за правилами ст. 117 КЗпП України, дорівнює 238604 грн 65 коп.

Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц було додатково наголошено на тому, що не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають меті запровадження відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах;

- співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Згідно з довідкою Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України від 06 травня 2019 року на день звільнення позивачу належало до виплати 14131 грн 00 коп. У зв`язку з цим для застосування критерію пропорційності при зменшенні розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, колегія суддів вважає можливим використати розмір грошового забезпечення позивача за останній місяць роботи перед звільненням (14131 грн 00 коп.), збільшивши його на суму компенсації за невикористані дні відпустки, що виплачена у жовтні 2020 року (53010 грн 60 коп.). Загальна сума таких виплат становить 67141 грн 60 коп.

Відтак, із загальної суми коштів, які могли б належати до виплати позивачу при звільненні, сума коштів, виплачених за рішеннями судів становить 79 %.

У разі обчислення суми зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби лише з урахуванням розміру недоплаченої суми, до виплати ОСОБА_1 належало б 188497 грн 67 коп.

Водночас, як раніше зазначалося, за правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (під час розгляду якої було здійснено відступ від раніше сформульованих правових позицій щодо дотримання принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначені розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні), врахуванню підлягають також інші чинники.

Як раніше зазначалося, затримка у здійсненні виплати всіх належних ОСОБА_1 сум була зумовлена наявністю спору між сторонами цієї справи щодо наявності правових підстав для виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки.

Колегія суддів зазначає, що право позивача на отримання такої компенсації було підтверджене рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року у справі № 640/16040/19. Фактична виплата коштів здійснена у 29 жовтня 2020 року, тобто у межах розумного строку після набрання рішенням суду законної сили.

Також колегія суддів враховує, що відповідний адміністративний позов був поданий ОСОБА_1 у серпні 2019 року, а судове рішення за підсумками вирішення спору ухвалене у вересні 2020 року.

Відтак період затримки виплати компенсації за невикористану відпустку за 2016-2019 року частково співпадає з періодом розгляду у справи № 640/16040/19 судом першої інстанції.

З метою дотримання справедливого балансу між правами та інтересами сторін колегія суддів вважає необхідним додатково зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у двічі та присудити до стягнення користь позивача кошти в сумі 94248 грн 84 коп. (188497 грн 67 коп. / 2).

Отже, застосовані судом апеляційної інстанції критерії для визначення співмірної суми компенсації за порушення строків розрахунку при звільненні передбачають виплату на користь позивача більшої суми коштів (94248 грн 84 коп.) у порівнянні з тією, що була визначена судом першої інстанції - 13647 грн 50 коп., у зв`язку з чим рішення суду від 31 березня 2021 року належить змінити.

Колегія суддів враховує, що застосований судом першої інстанції спосіб визначення суми компенсації відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у цивільній справі № 761/9584/15-ц, однак вважає, що обрані судом апеляційної інстанції критерії для зменшення відповідної виплати більш всебічно враховують фактичні обставини цієї справи.

Натомість визначення суми компенсації, передбаченої ст. 117 КЗпП України, як розміру відсотків, що підлягали б сплаті за користування кредитом на суму 53010 грн 60 коп., не у повній мірі враховує особливості публічно-правового спору, що виник між сторонами цієї справи.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо наявності у ОСОБА_1 права на отримання компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, однак неправильно визначив її розмір.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції, проте аргументи позивача є підставою для зміни судового рішення.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково, змінивши рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року в частині визначення суми, що підлягає стягненню.

Керуючись ст.ст. 242, 268, 272, 287, 308, 311, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року - змінити, виклавши абзац другий її резолютивної частини в такій редакції:

«Стягнути з Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 червня 2019 року по 29 жовтня 2020 року в розмірі 94248 (дев`яносто чотири тисячі двісті сорок вісім) грн 84 коп.».

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач А.М. Горяйнов

Судді В.В. Файдюк

Є.В. Чаку