Справа № 500/1255/21
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2021-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 500/1255/21 пров. № А/857/9860/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року про повернення позовної заяви у справі №460/6568/20 (головуючий суддя Осташ А.В., м. Тернопіль) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:
18 березня 2021 року до Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просив суд: а) визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до здійснення повного розрахунку за період з 14.02.2017 по 11.02.2021;

б) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби з 14.02.2017 по 11.02.2021 в сумі 10000 грн.

Ухвалою суду від 22 березня 2021 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання заяви про поновлення пропуску строку звернення до суду.

Позивач, через свого представника, 07.04.2021 надіслав на адресу суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, до якої долучив заяву про поновлення строку для звернення до адміністративного суду.

Ухвалою від 19 квітня 2021 року Тернопільський окружний адміністративний суд повернув позву заяву ОСОБА_1 з тих підстав, що вказані в заяві про поновлення строку звернення до суду підстави визнані судом неповажними (ч.2 ст. 123 КАС України).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що суд першої інстанції не дослідив належним чином обставини подання позову, зокрема, не встановив, коли позивач дізнався про порушення свого права, тобто коли почався перебіг строку звернення до суду.

Так, повний розрахунок з позивачем було здійснено 12.02.2021. Проте дізнався позивач про порушення свого права лише 16.03.2021, коли отримав відповідь військової частини про відмову у виплаті середнього заробітку.

Відтак, вважає, що подавши позов до суду 18.03.2021, позивач не пропустив строк, встановлений ч.5 ст.122 КАС України.

З огляду на викладене, позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

На підставі пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Положеннями ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено загальне правило, відповідно до якого для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим, згідно із ч.3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Як правильно встановив суд першої інстанції зі змісту позову, такий стосується виплати середнього заробітку за час затримки відповідачем розрахунку при звільненні, тобто позивач звернувся з позовом про захист трудових прав, які пов`язані зі звільненням з публічної служби.

Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою ч.5 ст.122 КАС України, у суду відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах положення ч.1 ст.233 КЗпП України.

Висновки аналогічного змісту викладені у постанові Верховного Суду від 11.02.2021 по справі №240/532/20, у якій судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17), одночасно погоджуючись з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19).

Тобто, чинним законодавством встановлено місячний строк звернення до суду з позовом про вирішення публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Колегія суддів звертає увагу, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних спорів Касаційного адміністративного суду у постанові від 31.03.2021 (справа №240/12017/19, адміністративне провадження №К/9901/15971/20) зазначив, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України. Так, згідно з ч.1 вказаної статті у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (ч.2 ст.123 КАС).

На виконання вимог ухвали суду від 22.03.2021 про залишення позовної заяви без руху, позивач подав заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій, як на поважність причин пропуску строку звернення до суду позивач посилається на ту обставину, що доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги було видано 15.03.2021 - поза межами місячного строку, встановленого ст.122 КАС України. При цьому позивач зазначає, що за наданням правничої допомоги він звернувся ще 03.03.2021.

Як правильно вказав суд першої інстанції, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

А тому, несвоєчасне підписання договору про надання правничої допомоги не було перешкодою для подання позивачем позову до суду особисто.

При цьому колегія суддів погоджується з тим, що позивач має право на безоплатну правову допомогу, проте таке право не може ставитись в залежність від вимог закону щодо своєчасного звернення до суду з позовом.

Верховний Суд наголосив на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Щодо обґрунтувань апеляційної скарги про те, що позивач дізнався про порушення свого права не з моменту повного розрахунку з ним, тобто з 12.02.2021, а з моменту отримання відповіді військової частини про відмову виплатити середньомісячне грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

Як свідчить зміст позовної заяви, 13.02.2017 позивач звільнився з військової служби, а у 2020 році йому стало відомо про те, що за час служби індексація його грошового забезпечення нараховувалася відповідачем в меншому розмірі, аніж визначено законом, та не виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій, у зв`язку з чим він звернувся з позовом до суду. 03.12.2020 Тернопільський окружний адміністративний суд ухвалив рішення у справі №500/3190/20, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив.

Таким чином, про порушення своїх прав в частині неповного розрахунку при звільненні з військової служби позивач був обізнаний ще в 2020 році.

Водночас, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03.12.2020 у справі №500/3190/20, яким підтверджено право позивача на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з лютого 2016 по січень 2017, а також компенсації невикористаної відпустки як учаснику бойових дій було виконане 12.02.2021 шляхом перерахування відповідних коштів.

Отже, позивачу було достеменно відомо про отримання ним 12.02.2021 коштів на виконання судового рішення, відтак, отримання ним листа у відповідь на його звернення не змінює моменту, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до суду з даним позовом лише 18.03.2021, що стверджується календарним відтиском штампу вхідної кореспонденції відділу документального забезпечення (канцелярії) суду, тобто поза межами місячного строку звернення до суду, встановленого ч.5 ст. 122 КАС України.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що у вказаній категорії справ законом не передбачено ні можливості досудового порядку вирішення спору, ні обов`язковості такого досудового порядку вирішення спору, а відтак і необхідності звертатися до відповідача з окремою заявою про виплату середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні.

З огляду на встановлене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та у відповідності до норм КАС України повернув позовну заяву на підставі ч.2 ст.123 КАС, оскільки судом не встановлено наявності поважних причин, за яких позивач не міг дотриматися місячного строку на звернення до суду.

Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року про повернення позовної заяви у справі №460/6568/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов
Повне судове рішення складено 22.06.2021.