Справа № 380/3629/20
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2021-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/3629/20 пров. № А/857/8759/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,

з участю секретаря судового засідання - Гнатик А.З.,

а також сторін (їх представників):

від відповідача - Флис Х.А.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18.03.2021р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправним і скасування наказу звільнення із служби в митних органах, поновлення на публічній службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (суддя суду І інстанції: Крутько О.В.; час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 11 год. 24 хв. 18.03.2021р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 22.03.2021р.),-

В С Т А Н О В И В:

14.05.2020р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Львівської митниці ДФС «Про звільнення ОСОБА_1 » № 88-о від 13.04.2020р. з займаної посади та поновити його на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста «Смільниця» Галицької митниці Держмитслужби або на іншу рівнозначну посаду у Галицькій митниці Держмитслужби; стягнути з Галицької митниці Держмитслужби на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.04.2020р. по день ухвалення судового рішення (Т.1, а.с.1-7).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18.03.2021р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано наказ Львівської митниці ДФС № 88-о «Про звільнення ОСОБА_1 » від 13.04.2020р.; поновлено позивача ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста «Смільниця» Львівської митниці ДФС з 16.04.2020р.; стягнуто з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.04.2020р. по 18.03.2021р. в розмірі 98170 грн. 90 коп.; рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 8750 грн. допущено до негайного виконання; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (Т.4, а.с.46-56).

Не погодившись з винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач Галицька митниця Держмитслужби, яка покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, що в своїй сукупності призвело до невірного вирішення справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог (Т.4, а.с.62-78).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивачу попередження про наступне вивільнення було вручене 10.03.2020р., тому саме з цієї дати розпочалися правовідносини по припиненню державної служби позивача. Видача попередження про наступне вивільнення є подією, фактом, на момент вчинення яких застосовується закон, під час дії якого вони настали або мали місце, тому до зазначених правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про державну службу» в редакції, чинній на момент такого вручення, тобто в редакції Закону України № 440-ІХ від 14.01.2020р. «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи», який набрав чинності 13.02.2020р., тобто, майже за місяць до дати виникнення спірних правовідносин щодо звільнення позивача.

Застосовуючи процедуру припинення державної служби, передбачену цим законом, відповідач діяв із дотриманням вимог законодавства.

При прийнятті рішення суд першої інстанції правильно встановив, що відбулася реорганізація державного органу, проте не звернув уваги, що саме реорганізація є підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення і за положеннями ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» обов`язок пропонувати посади при звільненні з цієї підстави є відсутній.

Зазначає, що норма ч.2 ст.41 Закону України «Про державну службу» передбачає необхідність згоди державного службовця на переведення, не визначаючи жодних критеріїв для цього.

З урахуванням вимог ст.87 Закону України «Про державну службу», при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не його обов`язком.

Представник позивача адвокат Шокало В.С. скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального законодавства, ухвалив законне і справедливе судове рішення (Т.4, а.с.96-108).

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача на підтримання поданої скарги, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 , починаючи з 1999 року, працював у митних органах України.

Наказом № 727-0 від 24.10.2019р. останній призначений на посаду головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста «Смільниця» Львівської митниці ДФС (Т.1, а.с.51-54).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів /КМ/ України № 858 від 02.10.2019р. «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» реорганізовано Львівську митницю ДФС шляхом її приєднання до Галицької митниці Держмитслужби.

Розпорядженням КМ України № 1217-р від 04.12.2019р. «Питання Державної митної служби» погоджено з пропозицією Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення з 08.12.2019р. Державною митною службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України № 227 від 06.12.2019р. «Про затвердження положень про Державну посадкову службу України та Державну митну службу України» функцій та повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи.

З дня набрання чинності постанови КМ України про початок роботи Державної митної служби України повноваження Львівської митниці ДФС перейшли до Галицької митниці Держмитслужби.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, 14.11.2019р. проведена державна реєстрація як юридичної особи Галицької митниці Держмитслужби (Т.3, а.с.121-122).

Згідно пункту 1 наказу ДФС України № 30-рг від 25.11.2019р. розпочато реорганізацію Львівської митниці ДФС, визначено строк проведення реорганізації митниць ДФС три місяці з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи (Т.3, а.с.145-146).

Наказом ДФС України № 14-рг від 24.03.2020р. «Про внесення змін до деяких наказів ДФС» внесено зміни до наказу № 30-рг від 25.11.2019р., відповідно до яких змінені строки проведення реорганізації «три місяці» на «шість місяців» у п.4 цього наказу.

Наказом Львівської митниці ДФС № 07 від 10.03.2020р. «Про попередження про наступне вивільнення» було зобов`язано Комісію з реорганізації Львівської митниці ДФС письмово попередити про наступне вивільнення працівників Львівської митниці ДФС із займаних посад (Т.1, а.с.58-71).

10.03.2020р. ОСОБА_1 отримав попередження про наступне вивільнення із займаної посади 13.04.2020р. на підставі п.4 ч.1 ст.87 Закону України № 889-VІІІ від 10.12.2015р. «Про державну службу», п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Одночасно його повідомлено про відсутність рівнозначної посади або іншої роботи (Т.1, а.с.21, 55).

13.04.2020р. в.о. начальника Львівської митниці ДФС, головою комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Антоняком Р. видано наказ № 88-о «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до якого ОСОБА_1 звільнений 15.04.2020р. із займаної посади головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста «Смільниця» Львівської митниці ДФС (Т.1, а.с.56-57).

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в результаті реорганізації Львівської митниці ДФС не відбулось скорочення штатної чисельності працівників, при цьому в штатному розписі Галицької митниці Держмитслужби збільшено штатні одиниці.

Відповідач не навів жодного аргументу, чому за наявності вакантних посад у реорганізованому державному органі суб`єкт призначення не запропонував їх позивачу. Також відповідачами не обґрунтовано жодних критеріїв, які приймалися суб`єктом призначення до уваги при вирішенні питання про переведення працівників Львівської митниці ДФС до Галицької митниці Держмитслужби.

Наказ відповідача про звільнення позивача прийнято без конкретизації причин та підстав, а такий містить лише формальний перелік пунктів, передбачених ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», які по своїй юридичній природі є різними, а тому потребують чіткого правового визначення та диференціації, оскільки відсутність чіткої та однозначної причини звільнення призводить до порушення принципу «правової визначеності», адже загальні формулювання унеможливлюють чітке розуміння підставності звільнення.

Оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає скасуванню, а позивач підлягає поновленню на займаній до звільнення посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків про наявність правових підстав для часткового задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно з чч.1, 6 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу».

Пунктом 1 ст.1 цього Закону визначено, що державна служба це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.3 Закону України «Про державну службу» цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Частинами 2, 3 ст.5 цього передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.83 зазначеного Закону державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (ст.ст.87, 87-1 цього Закону).

Підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення визначені приписами ст.87 Закону України «Про державну службу», відповідно до п.1 ч.1 якої підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Частиною 3 ст.87 зазначеного Закону (в редакції Закону України № 440-IX від 14.01.2020р.) встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Процедура вивільнення державних службовців на підставі п.1 ч.1 ст.87 цього Закону регулюється також нормами Кодексу законів про працю /КЗпП/ України, а саме ст.ст.40 та 49-2 КЗпП України.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Наказ про звільнення повинен обов`язково містити підставу звільнення з нормативним посилання, тобто роботодавець повинен зазначити як причину, так і підставу звільнення з покликанням на назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно-правового акту на підставі якого проводиться звільнення працівника.

Зі змісту оскаржуваного наказу Львівської митниці ДФС № 88-о від 13.04.2020р. «Про звільнення ОСОБА_1 » слідує, що підставою такого було попередження про наступне вивільнення від 10.03.2020р., а також зазначено посилання на п.4 ч.1 ст.83, п.1 ч.1 ст.87 Закону України № 889-VІІІ від 10.12.2015р. «Про державну службу» (із змінами), п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України без зазначення конкретної причини та підстави звільнення, з покликанням на всі наявні три правові підстави, передбачені вищенаведеним законом (скорочення чисельності або штату державних службовців; скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; реорганізація державного органу») (Т.1, а.с.56-57).

Таким чином, зазначене рішення відповідача про звільнення позивача прийнято без конкретизації причин та підстав, а лише містить формальний перелік пунктів, передбачених ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», які по своїй юридичні природі є різними, а тому потребують чіткого правового визначення та диференціації.

Відсутність чіткої та однозначної причини звільнення призводить до порушення принципу «правової визначеності», оскільки загальні формулювання унеможливлюють чітке розуміння підстав звільнення.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.04.2019р. у справі №815/1554/17, принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи.

Отже, посилання відповідача в наказі про звільнення на п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» без зазначення конкретної підстави для звільнення, лише з покликанням на норми закону, породжує для позивача негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення.

Враховуючи викладене, оскаржуваний наказ прийнято не на підставі, визначеній ст.87 Закону України «Про державну службу».

Щодо посилань апелянта про застосування до розглядуваних правовідносин Закону України «Про державну службу України» в редакції Закону України № 440-ІХ від 14.01.2020р., колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до абз.2 ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» (в редакції Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р.) державний службовець, якого звільнено на підставі п.1 ч.1 цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Законом України № 440-ІХ від 14.01.2020р. «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» (набрав чинності 13.02.2020р.) норму ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» доповнено новим абзацом, відповідно до якого суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

За змістом ст.36 КЗпП України зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору.

Відповідно до ст.49-2 КЗпП України (в редакції до початку лютого 2020 року) про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (ч.2 ст. 49-2 КЗпП України).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно у разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст.48 Закону України «Про зайнятість населення».

02.02.2020р. набрав чинності Закон України № 378-IX від 12.12.2019р. «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України», яким норму ст.49-2 КЗпП України доповнено її новою частиною такого змісту: «Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу, здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень».

До внесення змін у ст.49-2 КЗпП України (Законом № 378-IX), та до внесення змін у ст.87 Закону України «Про державну службу» (Законом № 440-ІХ) законодавство про працю не передбачало особливого порядку вивільнення працівників, які мають статус державних службовців у випадках змін в організації виробництва і праці.

Так, при вивільненні зазначених працівників враховувалось переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством, а звільнення з підстав, зазначених у п.п.1, 2, 6 ст.40 КЗпП України, допускалось, якщо неможливо було перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Із набранням чинності Законом України № 378-IX від 12.12.2019р. «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» (02.02.2020р.) та Законом України «Про державну службу» в редакції Закону № 440-ІХ від 14.01.2020р (13.02.2020р.) у разі вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу» на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України переважне право на залишення на роботі для таких працівників не враховується, а суб`єкт призначення або керівник державної служби може, але не зобов`язаний пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

Таким чином, до набрання чинності Закону України «Про державну службу» в редакції Закону № 440-ІХ від 14.01.2020р. та Закону України № 378-ІХ від 12.12.2019р. «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» між позивачем та відповідачами почались правовідносини у частині подальшого несення служби у митних органах в ході реорганізації, у зв`язку із чим положення вказаних Законів не підлягали застосуванню до відповідних правовідносин.

Постановою КМ України № 858 від 02.10.2019р. «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» утворено, зокрема, Галицьку митницю Держмитслужби та реорганізовано Львівську митницю ДФС шляхом її приєднання до Галицької митниці Держмитслужби.

Цією постановою передбачено, що Львівська митниця ДФС реорганізується шляхом приєднання до Галицької митниці Держмитслужби. При цьому, Львівська митниця ДФС продовжує здійснювати свої повноваження до моменту передачі таких Галицькій митниці Держмитслужби.

Як уже зазначалось, згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців, 14.11.2019р. проведена державна реєстрація юридичної особи Галицької митниці Держмитслужби.

За своєю суттю приєднання це така форма реорганізації, за якої одна юридична особа включається до складу іншої юридичної особи, яка продовжує існувати далі, але вже в більшому масштабі. При цьому реорганізовані юридичні особи припиняють своє існування, а їх права та обов`язки переходять до юридичної особи, до якої вони приєдналися.

Як наслідок, в процесі реорганізації юридичної особи виникають правовідносини, пов`язані з припиненням трудових договорів з працівниками. В цьому контексті в роботодавця виникає обов`язок чіткого дотримання законодавства про працю, в частині дотримання трудових прав працівників.

Про припинення Львівської митниці ДФС внесено запис до ЄДРПОУ 28.11.2019р., а 21.12.2019р. Львівською митницею ДФС видано наказ № 666 «Про попередження про наступне вивільнення» виданий Львівською митницею ДФС 21.12.2019р., яким наказано письмово попередити про наступне вивільнення працівників Львівської митниці ДФС із займаних посад відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України № 889-VІІІ від 10.12.2015р. «Про державну службу» згідно списку, в тому числі й позивача.

В подальшому, 07.02.2020р. Львівською митницею ДФС прийнято наказ № 03 «Про скасування наказу Львівської митниці ДФС № 666 від 21.12.2019р. «Про попередження про наступне вивільнення», як такий що не реалізований.

Натомість, наказом Львівської митниці ДФС № 07 від 10.03.2020р. «Про попередження про наступне вивільнення» було зобов`язано Комісію з реорганізації Львівської митниці ДФС письмово попередити про наступне вивільнення працівників Львівської митниці ДФС із займаних посад.

Згідно відповіді Галицької митниці Держмитслужби № 7.4.-1-12/8.19/13268 від 14.05.2020р. наданої на адвокатський запит (Т.2, а.с.198-208), за період з 21.12.2019р. по 13.04.2020р. до Галицької митниці Держмитслужби було призначено в порядку переведення з Львівської митниці ДФС та інших державних органів 56 працівників на підставі штатного розпису Галицької митниці Держмитслужби, заяв даних працівників згідно п.2 ч.1 ст.41 Закону України № 889-VІІІ від 10.12.2015р. «Про державну службу».

Таким чином, зазначена у попередженні про наступне вивільнення інформація про відсутність рівнозначної посади або іншої роботи (Т.1, а.с.55) спростовується штатним розписом Галицької митниці Держмитслужби та службовими записками посадових осіб цієї митниці, з яких вбачається, що станом на 10.03.2020р. вакантними були 269 посад, станом на момент звільнення позивача вакантними були 250 посад.

Підсумовуючи вищезазначене, колегія суддів зазначає, що початок відліку змін в організації виробництва та праці у зв`язку з реорганізацією державного органу для позивача слід пов`язувати не з врученням ОСОБА_1 безпосередньо попередження про звільнення його з посади, а з обставинами неможливості виконання ним роботи на призначеній посаді.

Починаючи з передачі повноважень Львівської митниці ДФС до Галицької митниці Держмитслужби, позивач ОСОБА_1 не виконував роботи за посадою, на яку був призначений наказом № 727-0 від 24.10.2019р.

Під час судового розгляду справи відповідачем Галицькою митницею Держмитслужби жодним чином не обґрунтовано, чому за наявності вакантних посад у реорганізованому державному органі суб`єкт призначення не запропонував їх позивачу, зважаючи на його тривалий безперервний стаж роботи у митних органах, позитивну характеристику, високу оцінку результатів його службової діяльності, відсутність діючих дисциплінарних стягнень.

Наказом Галицької митниці Держмитслужби № 20 від 02.12.2019р. введено в дію штатний розпис на 2019 рік Галицької митниці Держмитслужби (Т.2, а.с.210-229), який затверджено головою Державної митної служби України у кількості 1150 штатних одиниць.

Згідно наказу Галицької митниці Держмитслужби № 78 від 25.02.2020р. введено в дію штатний розпис на 2020 рік Галицької митниці Держмитслужби, який затверджено головою Державної митної служби України у кількості 1150 штатних одиниць (Т.2, а.с.230-248).

Відповідно до штатного розпису на 2019 рік Львівської митниці ДФС, такий було затверджено в.о.голови ДФС 25.02.2019р. у кількості 948 штатних одиниць.

Отже, скорочення штату або чисельності працівників в результаті реорганізації Львівської митниці ДФС шляхом приєднання її до Галицької митниці ДМСУ не відбулось.

З урахуванням зазначено, на момент винесення попередження, так і на момент звільнення позивача, у Галицькій митниці Держмитслужби були наявні рівнозначні вакантні посади, посаді з якої звільнено ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог чинного законодавства, рішення суб`єкта владних повноважень має бути вмотивованим та обґрунтованим, прийнятим на підставі, в межах наданих йому повноважень.

Матеріалами справи підтверджується та обставина, що оскаржуваний наказ Львівської митниці ДФС № 88-о від 13.04.2020р. «Про звільнення ОСОБА_1 » жодним чином не обґрунтований критеріями, які приймались суб`єктом призначення до уваги при вирішенні питання про переведення працівників Львівської митниці ДФС до Галицької митниці Держмитслужби, чи вивчалась особова справа позивача, чи вирішувалась питання про можливість його залишення на державній службі, не було запрошено позивача на співбесіду для вирішення даного питання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наказ відповідача про звільнення позивача прийнято без конкретизації причин та підстав, а лише містить формальний перелік пунктів, передбачених ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», які по своїй юридичні природі є різними, а тому потребують чіткого правового визначення та диференціації.

Також колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 звільнено з Львівської митниці ДФС 15.04.2020р., тому він підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого його було протиправно звільнено, тобто, на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста «Смільниця» Львівської митниці ДФС, з наступного дня після звільнення - з 16.04.2020р. та йому належить виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, який слід стягнути з відповідача Львівської митниці ДФС у розмірі 98170 грн. 90 коп.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову.

Із урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є частково підставним та обґрунтованим, а тому підлягає до часткового задоволення, з вищевикладених мотивів.

Згідно вимог ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Галицьку митницю Держмитслужби.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування останнього колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18.03.2021р. в адміністративній справі № 380/3629/20 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Галицьку митницю Держмитслужби.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку лише у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
С. М. Кузьмич
Дата складення повного тексту судового рішення: 23.06.2021р.