Справа № 160/1561/21
Суддя: Кадникова Ганна Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 квітня 2021 року Справа № 160/1561/21
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Кадникова Г.В., розглянувши в порядку спрощеного (письмового) провадження, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів,
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом про:
- визнання бездіяльності Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» протиправною, що полягає у невиплаті грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 9'994грн.51коп. позивачу;
- стягнути з Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» на користь позивача, грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 9'994грн.51коп.;
- стягнути з Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» на користь позивача, індекс інфляції за несвоєчасну виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за період з 01.10.2016 по 31.12.2020 у сумі 3'807грн.91коп.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що він проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України з 15.08.1996 на різних посадах та 30.09.2016 його звільнено у запас з посади начальника відділу по контролю за виконанням судових рішень «Криворізької установи виконання покарань (№3)», згідно наказу начальника Управління Державної Пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області №249/ОС від 29.09.2016. Позивач вважає, що бездіяльність відповідача щодо невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в день звільнення з військової служби є протиправною, оскільки саме одразу після звільнення 01.10.2016 відповідач повинен був здійснити виплату грошової компенсації вартості за належні до видачі предмети речового майна у сумі 9'994грн.51коп. Позивач вважає, що у зв`язку з невиплатою вказаної компенсації вчасно, відповідач повинен виплатити суму з урахуванням індексу інфляції за період з 01.10.2016 по 31.12.2020.
Ухвалою суду позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків.
Ухвалою суду продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви.
Позивач усунув недоліки позовної заяви.
Ухвалою суду від 01.04.2021 позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено її розгляд проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.
21.04.2021 відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, в якому частково погодився з позовними вимогами та надав докази виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно позивачу у повному розмірі. Щодо вимоги позивача про стягнення суми з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасну виплату зазначеної компенсації, відповідач зазначає, що така виплата не передбачена нормативно-правовими актами, які регулюють трудові відносини позивача з відповідачем.
Вивчивши матеріали справи, наведені сторонами доводи та подані документи, суд встановив наступне.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проходив службу у Державній установі «Криворізька установа виконання покарань (№3)», з якої 30.09.2016 звільнений, згідно наказу начальника Управління Державної Пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області №249/ОС від 29.09.2016.
Відповідач на день звільнення позивача не виплатив останньому грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 9'994грн.51коп.
За таких обставин, позивач просить стягнути суму з урахуванням індексу інфляції за період з 01.10.2016 по 31.12.2020.
Позивач звернувся із заявою про виплату зазначеної компенсації до відповідача, але наприкінці 2020 року йому так і не виплатили зазначені грошові кошти. При цьому, відповідачем видано довідку №08 від 11.01.2021 про загальну суму грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна позивачу.
Не погоджуючись з такою бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
У відзиві на позовну заяву відповідач повідомив, що виконав вимоги позовної заяви в частині виплати позивачу грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 9'994грн.51коп., додавши відповідні копії платіжних доручень №442 від 13.04.2021 та №443 від 13.04.2021, що підтверджується матеріалами справи. У зв`язку з чим, слід вважати, що відповідач частково погоджується з позовними вимогами, здійснивши виплату оскаржуваної грошової компенсації позивачу.
Щодо вимоги позивача про стягнення індексу інфляції за несвоєчасну виплату зазначеної компенсації відповідач вказує, що зазначена виплата не передбачена нормами чинного законодавства, які регулюють спірні відносини.
Стосовно вимог позивача, щодо нарахування та виплати індексу інфляції за несвоєчасну виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за період з 01.10.2016 по 31.12.2020, суд зазначає наступне.
Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Згідно з частиною другою статті 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Так, Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закону № 1282-ХІІ) визначені правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.
Статтями 2 та 4 Закону № 1282-ХІІ, зокрема, передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Приписами частини другої статті 5 Закону № 1282-ХІІ передбачено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
Тобто, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.
Оскільки речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця, індексація за невиплату грошової компенсації при звільненні не застосовується.
Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно з ч.2 ст.1-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби, відповідно до п.2 Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міноборони України від 29 квітня 2016 року № 232.
Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме: п.3 ч.1 ст.29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.
Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.
Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно судова палата вважає, що її слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцеві сум.
Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини (п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008).
Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні ст.116 КЗпП України, яка, зокрема, вказує, що мають бути виплачені "всі суми, що належать працівнику".
У разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини застосовується передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.
У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку (ч.1 ст.117 КЗпП України).
Із цієї норми прямо випливає висновок про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо).
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів ч.1 ст.117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності, який повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум (з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків), стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19 (провадження № К/9901/5696/20).
З огляду на викладене, позовні вимоги в частині виплати позивачу грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 9'994грн.51коп. відповідачем виконані добровільно 13.04.2021, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми з урахуванням індексу інфляції за період з 01.10.2016 по 31.12.2020 задоволенню не підлягають з підстав, викладених у рішенні вище.
Однак, як встановлено у рішенні вище, за невиплату відповідачем згаданої компенсації на день виключення позивача зі списків особового складу військової частини відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
Хоча такі вимоги позивачем не заявлені, але відповідно до ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За наведених обставин суд приходить до висновку, про необхідність виходу за межі позовних вимог шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, а саме: за період з 01.10.2016 по 12.04.2021 включно.
Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Згідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 908грн.00коп., що підтверджується квитанцією №30 від 15.02.2021.
Отже, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 454грн.00коп. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст.9, 72-77, 241-246, 250, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» щодо невиплати ОСОБА_1 індексу інфляції за несвоєчасну виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за період з 01.10.2016 по 31.12.2020.
Зобов`язати Державну установу «Криворізька установа виконання покарань (№3)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, а саме: за період з 01.10.2016 по 12.04.2021 включно.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Г. В.Кадникова