Справа № 140/3144/21
Суддя: Костюкевич Сергій Федорович
Дата ухвалення: 2021-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року ЛуцькСправа № 140/3144/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Костюкевича С.Ф.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач) про визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо невиплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із звільненням з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний рік календарної вислуги, зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку із звільненням з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 8 календарних років; визнання протиправною бездіяльності щодо нарахування та виплати допомоги на оздоровлення у вересні 2017 року та підйомної допомоги у листопаді 2016 року передбаченої п. 1 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» без врахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, зобов`язання нарахувати та виплатити недоплачену допомогу на оздоровлення у 2017 році та підйомну допомогу в 2016 році з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889; визнання протиправною бездіяльності щодо нездійснення нарахування та виплати на день звільнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 за 2013 - 2020 роки, зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 за 2013 - 2020 роки, визнання протиправними дій щодо виплати винагороди за бойове чергування за період 2012 - 2018 роки у розмірі 5% посадового окладу при законодавчо встановленому від 10 до 30 відсоткового розміру від посадового окладу, зобов`язання нарахувати та виплатити з урахуванням виплачених сум винагороду за бойове чергування за 2012 - 2018 роки згідно додатку № 25 до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» із розрахунку 4% за бойове чергування у максимальному розмірі, тобто 30% посадового окладу на місяць.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) від 24.01.2020 № 50-ос старшину ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас згідно підпункту «а» пункту 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту) та виключено із списків особового складу, усіх видів забезпечення з 24.02.2020 у відповідності до наказу начальника 6 прикордонного загону від 24.02.2020 № 109-ос.

Із наданих Луцьким прикордонним загоном документів з питань грошового та матеріального забезпечення позивачем встановлено, що під час проходження військової служби та звільнення із неї ОСОБА_1 не у повному обсязі виплачено грошове забезпечення та компенсаційні виплати, право не які останній набув у зв`язку із виконанням обов`язків військової служби.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 05.04.2021 року прийнято дану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та на підставі частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України) ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідач - Луцький прикордонний загін у відзиві позовну заяву вважає безпідставною та необґрунтованою, також зазначив, що під час проходження військової служби позивачу виплачувалось належне грошове забезпечення, яке обчислювалось та нараховувалось у межах виділених Луцькому прикордонному загону коштів, у відповідності до статті 17 Конституції України, статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07.11.2007 №1294 (далі - Постанова №1294), постанови Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих і категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» від 22.09.2010 №889 (далі - Постанова №889), Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 №558 (далі - Інструкція №558) та Інструкції №425.

Представник відповідача вказав, що Інструкцією про розміри і порядок виплати додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України №73, затвердженої наказом від 02.02.2016 Міністерством внутрішніх справ України (далі - Інструкція №73) визначено розмір і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди (далі - винагорода) військовослужбовцям Державної прикордонної служби України.

Відповідно до пункту 8 Інструкції №73 винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат.

Згідно з пунктом 9 Інструкції №73, начальник (командир) органу Держприкордонслужби має право зменшувати розміри винагороди за наявності обставин, передбачених у цьому пункті.

Отже, виплата цієї винагороди може бути періодичною, оскільки залежить від порядку й умов, які нормативно визначені за розпорядником коштів, зокрема, щомісячна її виплата можлива за умови перебування військовослужбовця на військовій службі, однак вона не включається до переліку складових грошового забезпечення, з яких обчислюється розмір допомоги на оздоровлення.

Вважає, що позивачу правомірно та в повному обсязі нараховано та виплачено допомогу на оздоровлення в 2016 році без врахування щомісячної додаткової винагороди передбаченої Постановою №889.

Представник відповідача зазначив, що щорічна додаткова відпустка за виконання обов`язків військової служби, яке пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, передбачена пунктом 4 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на час дії особливого періоду не надається.

З врахуванням того, що під час особливого періоду щорічні додаткові відпустки військовослужбовцям не надаються, представник відповідача 1 вказав, що їх використання за минулі роки, після закінчення особливого періоду законодавством не передбачено. У зв`язку з цим, додаткові відпустки, в тому числі і спірна відпустка (надання якої припинено), що не надавалася в особливий період - не вважається такою, що є не використаною, тому не підлягає грошовій компенсації.

Крім того представник відповідача зазначив, що з рапортом в якому позивач просив надати щорічну додаткову відпустку за виконання обов`язків військової служби, яке пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, передбачена пунктом 4 статті 101 Закону України Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не звертався.

Тому, у зв`язку із неподанням позивачем відповідного рапорту за командою стосовно надання спірної відпустки згідно із Постановою №702 та відповідно, у зв`язку з неприйняттям Луцьким прикордонним загоном рішення з цього приводу, представник відповідача вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..

Кріт того, дана відпустка надається за календарний рік незалежно від відпрацьованого часу та має бути використана працівником протягом календарного року. Така відпустка не замінюється грошовою компенсацією та у разі звільнення працівника, який має право на зазначену відпустку, за неї не виплачується грошова компенсація за дні невикористаної відпустки.

Також представник відповідача вказав, що згідно з витягу з наказу начальника 6 прикордонного загону «Про особовий склад» від 24.02.2020 №109ос та особистої картки грошового забезпечення позивача за 2020 рік, ОСОБА_1 нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 рік загальною тривалістю 84 календарних дні в сумі 31 883,60 грн. Таким чином, грошовій компенсації не підлягають календарні дні щорічної додаткової відпустки, передбаченої частиною четвертою статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки у 2015 - 2020 роках у нього виникло право на отримання додаткової відпустки на підставі пункту 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» або грошової компенсації у разі її невикористання.

Щодо винагороди за бойове чергування передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 представник відповідача зазначив, що винагорода за бойове чергування виплачується військовослужбовцям прикордонних застав (відділень відділів прикордонної служби), військовослужбовцям, прикомандированим на прикордонну заставу (відділення відділу прикордонної служби), які входять за розрахунком до складу прикордонних нарядів, що несуть бойову службу з безпосередньої охорони державного кордону на державному кордоні. Разом з тим, доказів залучення ОСОБА_1 до несення бойового чергування в складі прикордонних нарядів ід час проходження військової служби в ІНФОРМАЦІЯ_4 не надано. Факт перебування на посаді в органі охорони державного кордону не є достатнім доказом того, що він ніс бойову службу з безпосередньої охорони державного кордону на державному кордоні у складі прикордонного наряду. Позивач не вказує в які конкретні дні він, на його думку, приймав участь у бойовому чергуванні.

Вказав, що Луцькому прикордонному загоні не обліковується заборгованість по виплаті позивачу винагороди за бойове чергування, виплата цієї винагороди здійснювалась позивачу протягом проходження ним військової служби в повному обсязі.

Крім того, ОСОБА_1 не звертався протягом проходження служби до безпосереднього командира чи вищої посадової особи з рапортами, заявами, скаргами про те, що йому не в достатньому обсязі виплачується даний вид винагороди.

Рапорти подаються згідно із Статутом Збройних сил з питань службового чи особистого характеру і висловленням у зв`язку із цим відповідного прохання. Саме факт подачі рапорту щодо конкретного питання, в даному випадку не виплата грошового забезпечення в повному обсязі, впливає на виникнення чи припинення військових правовідносин. Начальник служби діловодства або інша посадова особа зобов`язана зареєструвати рапорт військовослужбовця.

Представник відповідача вважає, що оскільки розмір цієї винагороди не є сталим, залежить від розміру затвердженого фонду грошового забезпечення, від кількості днів чергування, тому дана позовна вимога про виплату винагороди за бойове чергування в максимальному розмірі - не підлягає задоволенню, оскільки ця винагорода не була нарахована позивачу в конкретній сумі за конкретні дні (часи) бойового чергування.

Зазначив, що доводи які виклав у своїй позовній заяві позивач, є не обґрунтованими та безпідставними, просить відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) від 24.01.2020 № 50-ос старшину ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас згідно підпункту «а» пункту 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту) та виключено із списків особового складу, усіх видів забезпечення з 24.02.2020 у відповідності до наказу начальника 6 прикордонного загону від 24.02.2020 № 109-ос.

У зв`язку із звільненням, на думку позивача, Луцьким прикордонним загоном не у повному обсязі виплачено грошове забезпечення та компенсаційні виплати, право на які останній набув у зв`язку із виконанням обов`язків військової служби.

Не погоджуючись із такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон №2011-XII), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Абзацом другим частини четвертої статті 9 Закону №2011-XII встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно з частин 2, 3 статті 9 Закону №2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Відповідно до абзацу 1 частини четвертої статті 9 Закону №2011-XII, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Також відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Підпунктом 5 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889 Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №704, яка набрала чинності з 01.01.2016, далі також постанова Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889) установлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Державної прикордонної служби (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, які займають посади в спеціально уповноваженому центральному органі виконавчої влади у справах охорони державного кордону (Адміністрації Державної прикордонної служби України), територіальних органах спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону (регіональних управліннях Державної прикордонної служби України), Морській охороні, яка складається із загонів морської охорони, органах охорони державного кордону (прикордонних загонах, окремих контрольно-пропускних пунктах, авіаційних частинах), розвідувальному органі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону, навчальних закладах, науково-дослідних установах, підрозділах спеціального призначення та органах забезпечення Державної прикордонної служби України (далі - органи Держприкордонслужби) визначає Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженій наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України 20.05.2008 №425 та зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 18.06.2008 за №537/15228 (далі - Інструкція №425 в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Так, Інструкцією №425 встановлено: військовослужбовцям один раз на рік надається допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення (пункт 3.7.1); грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, провадиться, виходячи з місячного розміру грошового забезпечення, право на отримання якого має військовослужбовець відповідно до чинного законодавства, на день звільнення з військової служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів (пункт 4.9.10).

Судом встановлено та як вбачається з особистих карток грошового забезпечення позивача за 2016 та 2017 рік, ОСОБА_1 у 2017 році нараховано та виплачено грошову допомогу на оздоровлення в розмірі 5 168,20 грн., у 2016 році підйомну допомогу в розмірі 4 894,95 грн.

Як вказує позивач, до складу грошового забезпечення, з якого здійснено обчислення допомоги на оздоровлення, не включено щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010.

Як на підставу для не врахування щомісячної додаткової грошової винагороди до складу грошового забезпечення, з якого проводилися зазначені виплати, відповідач посилається на положення Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України від 02.02.2016 №73, відповідно до пункту 8 якої винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України №73 від 02.02.2016 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин, втратив чинність з 09.11.2018), затверджено Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, (далі - Інструкція №73) відповідно до пункту 2 якої виплата винагороди здійснюється в таких розмірах й таким військовослужбовцям: 1) до 100 відсотків місячного грошового забезпечення: військовослужбовцям, які займають посади в загонах морської охорони та їх структурних підрозділах; військовослужбовцям, які займають посади льотного складу в авіаційних частинах Держприкордонслужби; 2) військовослужбовцям (крім зазначених у підпункті 1 цього пункту) - до 60 відсотків місячного грошового забезпечення.

Згідно з пунктом 5 Інструкції №73 виплата винагороди здійснюється з того дня, з якого військовослужбовці стали до виконання обов`язків за посадами (але не раніше дня видання наказу про призначення), і до дня їх звільнення від виконання обов`язків за посадами включно (у тому числі й у разі тимчасового виконання обов`язків за посадами, до яких вони допущені наказами відповідних начальників (командирів).

Відповідно до пункту 6 Інструкції №73 винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказу начальника (командира) органу Держприкордонслужби; начальникам (командирам) органів Держприкордонслужби - на підставі наказів вищих начальників.

Відповідно до пункту 8 Інструкції №73 винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат.

Нормативний підхід до розуміння положень постанови №889 в системному зв`язку із правилами Інструкції дають підстави стверджувати, що винагорода, встановлена постановою №889, не входить до структури і складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується й виплачується грошова допомога на оздоровлення. Ця винагорода має окремий, особливий і разовий вираз виплати, позаяк виплачується тільки тим категоріям військовослужбовцям, перелік яких наведений у цій постанові, і тоді, коли у фонді грошового забезпечення наявні (передбачені) кошти для її виплати. Винагорода виплачується як доповнення до суми грошового забезпечення. Виплата цієї винагороди ставиться в залежність від порядку й умов, що нормативно встановлені розпорядником коштів, відповідно до яких, зокрема, щомісячна її виплата можлива, коли військовослужбовець перебуває на військовій службі, і водночас вона не включається до складу грошової допомоги на оздоровлення.

Посилання ж позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17 є не обґрунтованими, оскільки предметом спору у цій справі було врахування спірної винагороди до складу грошового забезпечення для обрахунку пенсії. У той же час предметом розгляду цієї справи є включення додаткової грошової винагороди до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення, зокрема, грошової допомоги на оздоровлення, що не є тотожним за змістом.

Відносно ж постанов Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду у справах №520/3505/19, №817/1427/17, №820/3719/18, №826/2807/18, №760/8406/16-а, №820/1784/17, №240/5273/18, №295/5273/18, то суд зазначає, що у вказаних судових рішеннях в тому рахунку і по страві №522/2738/17 судом касаційної інстанції не проводився правовий аналіз пункту 8 Інструкції №73 в порівнянні з положення Постанови №889 (в тому рахунку і зокрема його пункту 2).

Як наслідок посилання на перелічені постанови Верховного Суду не приймаються судом, з огляду на викладений вище висновок суду щодо відсутності підстав для врахування щомісячної додаткової грошової винагороди до місячного грошового забезпечення з якого обчислюється розмір матеріальної допомоги на оздоровлення.

Окрім того, суд зазначає, що 16.09.2020 Верховним Судом прийнято постанову у справі №826/14853/17, якою надано правовий аналіз положень пункту 8 Інструкції №73 та Постанови №889 в цілому щодо не включення вказаної винагороди до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат.

Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 13.10.2020 по справі №240/9504/19, від 06.11.2019 у справі №825/1205/17.

Отже, ураховуючи положення Інструкції №73 (чинної на момент виникнення спірних правовідносин), суд дійшов висновку, що щомісячна додаткова грошова винагорода військовослужбовцям Державної прикордонної служби України не включається до складу місячного грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення грошової допомоги на оздоровлення.

Також суд враховуючи позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06.02.2019 №522/2738/17, зазначає, що до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат.

Як підтверджується матеріалами справи додаткова грошова винагорода не містить систематичного характеру виплати та відноситься до одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Крім того, згідно особової картки грошового забезпечення та заробітної плати №8320 з січня 2016 року по грудень 2016 року, виплата додаткової грошової винагороди Луцьким прикордонним загоном за 2016 рік не здійснювалася, тому вимога позивача щодо включення її до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється допомога на оздоровлення є безпідставною.

Враховуючи вказане, оскільки виплативши позивачу допомогу на оздоровлення та підйомної допомоги в 2016 та 2017 році без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, відповідачем не порушено вимоги належної оплати праці, а тому позовні вимоги в даній частині про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити недоплачену допомогу на оздоровлення та підйомну допомогу з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010, є такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо винагороди за бойове чергування передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294.

Відповідно до підпункту 3.17.1 Інструкції №425 військовослужбовцям прикордонних застав (відділень відділів прикордонної служби), які входять за розрахунком до складу прикордонних нарядів, екіпажів літаків, вертольотів, що несуть бойову службу з безпосередньої охорони державного кордону на державному кордоні, екіпажів кораблів, катерів за час бойового чергування (бойової служби) з охорони державного кордону України та виключної (морської) економічної зони України виплачується винагорода за бойове чергування (бойову службу).

Згідно з підпунктом 3.17.4. Інструкції №425 винагорода за бойове чергування (бойову службу) виплачується за місцем штатної служби за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказів відповідних начальників (командирів) органу Держприкордонслужби про виплату винагороди. Підставою для видання наказу є рапорт відповідних начальників (командирів) підрозділів, у якому зазначаються військовослужбовці, які залучалися до несення бойового чергування (бойової служби).

Військовослужбовцям, що вибувають з органу (підрозділу) Держприкордонслужби раніше дня, установленого для виплати грошового забезпечення, сума винагороди виплачується при вибутті.

Суд погоджується з твердженням відповідача, що для виплати вказаної винагороди недостатнім є перебування на посаді в органі охорони державного кордону, не є достатнім доказом того, що він ніс бойову службу з безпосередньої охорони державного кордону на державному кордоні у складі прикордонного наряду, оскільки визначальним є факт наявності в які конкретні дні він, на його думку, приймав участь у бойовому чергуванні. В той час доказів залучення ОСОБА_1 до несення бойового чергування в складі прикордонних нарядів під час проходження військової служби в Луцькому прикордонному загоні не надано, а відтак відсутні підстави для виплати йому зазначеної винагороди за бойове чергування, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294.

Щодо виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, суд зазначає наступне.

Пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII (далі - Закон №3551-XII) передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, а зокрема надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

З наведеної норми слідує, що учасникам бойових дій надається пільга у вигляді надання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Як наслідок суд відхиляє доводи позивача з приводу того, що відпустка передбачена пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не відноситься до категорії додаткових відпусток.

Згідно частини четвертої статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Як наслідок, приведених положень статті 16-2 Закону №504/96-ВР, відпустка учасникам бойових дій також відноситься до категорії додаткових відпусток.

Згідно ч. ч. 8, 14, 17, 18, 19 статті 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Визначення поняття особливого періоду наведене у законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі - Закон №3543-XII) та «Про оборону України» від 06.12.1991 №1932-XII (далі Закон №1932-XII).

Відповідно до абзацу 3 пункту 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Відтак, у разі коли військовослужбовець має право на додаткову відпустку за різними підставами, надання такої відпустки проводиться за однією з них за бажанням військовослужбовця.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що військовослужбовець має право на отримання щорічної додаткової відпустки за однією з підстав за його вибором та у разі її невикористання має право на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку у зв`язку із звільненням зі служби.

Згідно з витягу з наказу начальника 6 прикордонного загону «Про особовий склад» від 24.02.2020 №109-ос та особової картки грошового забезпечення позивача за 2020 рік, ОСОБА_1 нараховано та виплачено грошову компенсацію за не використані дні додаткової відпустки, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», як учаснику бойових дій за 20,15, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки, загальною тривалістю 84 календарних днів.

З огляду на викладене, враховуючи використання позивачем, як учасником бойових дій, права на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», суд дійшов висновку про неможливість здійснення йому, як військовослужбовцеві, нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною четвертою статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», позаяк таким правом він уже скористався за 2015 ,2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки.

Водночас, стосовно компенсації за невикористані додаткові відпустки, передбачені частиною четвертою статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України №702 від 01.08.2012 за 2013-2014 роки, то суд вважає, що наявні підстави для нарахування вказаної компенсації за вказаний період.

Відповідачем не заперечуються обставини, що позивач в період з 2013-2014 рік проходив військову службу на посадах та місцевостях, які надають право на щорічну додаткову відпустку передбачену абзацом 1 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», разом з тим така відпустка позивачу не надавалася у зв`язку з настанням особливого періоду.

При цьому, статус учасника бойових дій позивачу надано в листопаді 2015 року, тому і право на щорічну додаткову відпустку за пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у позивача виникло з 2015 року.

Разом з тим, у позивача право на отримання щорічної додаткової відпустки передбаченої абзацом 1 частини четвертої статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виникло раніше, а тому, враховуючи усе наведене вище, суд вважає, що позивач має право на отримання компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену частиною четвертою статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за 2013-2014 роки, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про задоволення позову в частині виплати компенсації за 2013-2014 роки за такий вид додаткової щорічної відпустки.

Щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення, суд зазначає наступне.

Положеннями ст.1-2 Закону № 2011-XII, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Згідно із ч.ч.2, 3 ст. 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять:

посадовий оклад, оклад за військовим званням;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Згідно із ч.2 ст.15 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України № 393 від 17 липня 1992 року «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» установлено, що строкова військова служба зараховується до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, у календарному обчисленні, а в разі її проходження в умовах, визначених у пункті 3 цієї постанови, у віддалених і високогірних місцевостях або в інших умовах, які згідно із законодавством колишнього СРСР були підставою для зарахування до вислуги років для призначення пенсії на пільгових умовах, - у відповідному пільговому обчисленні.

Відповідно до п.1 глави 9 розділу 5 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої Наказом МВС України від 25.06.2018 №558, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу жінкою-військовослужбовцем, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше (у цьому та інших пунктах цієї глави мається на увазі наявність календарної вислуги років).

На підставі системного аналізу наведених правових норм, суд дійшов висновку, що поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби». При цьому, умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 Закону №2011-XII є наявність «вислуги 10 років і більше».

Спірним питанням у даній справі є застосування частини другої статті 15 Закону № 2011-XII та пункту1 глави 9 розділу 5 Інструкції № 558 у ситуації позивача стосовно наявності у нього права на одноразову грошову допомогу.

Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 380/2427/20, судом наголошено, що застосовуючи інструкції як спеціальні нормативно-правові акти, що визначають структуру та склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті одноразової допомоги при звільненні, слід враховувати пріоритетність законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу. Верховний Суд зауважив, що частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-XII Міністру оборони України надано повноваження визначати лише порядок виплати грошового забезпечення. Водночас, питання права військовослужбовців на отримання грошового забезпечення чи різного виду допомог можуть бути визначені лише законодавцем.

Правова позиція щодо застосування приписів частини другої статті 15 Закону №2011-XII неодноразово викладалася у постановах Верховного Суду, зокрема, від 11 квітня 2018 року у справі № 806/2104/17, від 24 листопада 2020 року у справі № 822/3008/17, від 21 квітня 2021 року № 380/2427/20 та інш.

Відповідно до усталеної позиції Верховного Суду правова норма частини другої статті 15 Законі №2011-XII не містить вказівки на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше саме календарних років вислуги. Поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги, а саме: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби».

При цьому, Верховний Суд наголошував, що умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 Закону № 2011-XII є наявність «вислуги 10 років і більше».

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 27.05.2021 року у справі № 1.380.2019.005965 та постанові від 11.04.2018 у справі №806/2104/17 (№К/9901/3610/18), які є обов`язковими для врахування судами в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України.

Судом встановлено, що відповідно до наказу начальника 6 прикордонного загону від 24.02.2020 року № 109-ОС позивач звільнений наказом з військової служби відповідно до підпункту «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». На момент звільнення вислуга років становить: календарна 08 років 08 місяців 22 дні, пільгова 05 років 08 місяців 11 днів; всього 14 років 02 місяці 03 дні, тобто понад 10 років.

Оскільки вислуга років позивача, на час його звільнення, становить понад 10 років, суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Враховуючи вищевикладене, суд констатує, що права позивача були порушені виключно в частині не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки в 2013-2014 роках та в частині щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні, з розрахунку 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, в яких позов підлягає до задоволення, в той час як щодо інших позовних вимог відповідачем доведено правомірність свої дій.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 255, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби встановленої частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби встановленої частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки передбаченої частиною четвертою статті 10-1 3акону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року №702 за 2013 - 2014 роки.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої частиною четвертою статті 10-1 3акону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року №702 за 2013 - 2014 роки.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статями 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням вимог підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» цього Кодексу. Апеляційна скарга може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ).

Відповідач: Луцький прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) (43005, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Стрілецька, 6, ).

Головуючий-суддя С.Ф. Костюкевич