Справа № 400/4679/20
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2021-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/4679/20
Головуючий в 1 інстанції: Лебедєва Г. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д..

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

за участю секретаря судового засідання Тутової Л.С.

представника апелянта - Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лобан А.О.

позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання бездіяльності протиправною, стягнення не нарахованої та невиплаченої частини заробітної плати у 2019 році в розмірі 422 964,04 грн., -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся з позовом до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльності Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області щодо безпідставного не включення:

- частини виплаченої заробітної плати у сумі 745344,46 грн., до розрахунку оплати 4 днів відпустки у 2019 році наданої наказом від 13.03.2019 року за №249/07;

- частини виплаченої заробітної плати у сумі 1118454,50 грн., до розрахунку оплати 12 днів відпустки у 2019 році наданої наказом від 23.04.2019 року за №485/07;

- частини виплаченої заробітної плати у сумі 1238358,77 грн., до розрахунку оплати 14 днів відпустки у 2019 році наданої наказом від 18.07.2019 року за №1062/07;

- частини виплаченої заробітної плати у сумі 852199,68 грн., до розрахунку оплати 5 днів відпустки у 2019 році наданої наказом від 01.10.2019 року за №1522/07;

- частини виплаченої заробітної плати у сумі 94702912 грн., до розрахунку оплати компенсації за 16 днів невикористаної відпустки відповідно до наказу від 20.12.2019 року за №6098/06;

- частини виплаченої заробітної плати у сумі 92611,22 грн., до розрахунку розміру матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань виплаченої у 2019 році наданої наказом від 16.09.2019 року за №3805/06;

- частини виплаченої заробітної плати у сумі 373110,03 грн., до розрахунку розміру суми матеріальної допомоги на оздоровлення наданої наказом від 23.04.2019 року за №1013/06;

- стягнути з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 не нараховану та невиплачену частину заробітної плати у 2019 році на загальну суму 422964,04 грн., з яких:

- 9028,07 грн. - частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 4 днів відпустки у 2019 році наданої наказом від 13.03.2019 року за №249/07;

- 39803,83 грн. - частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати при розрахунку оплати 12 днів відпустки у 2019 році наданої наказом від 23.04.2018 року за №485/07;

- 51176,75 грн. - частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 14 днів відпустки у 2019 році наданої наказом від 18.07.2019 року за №1062/07;

- 12354,67 грн. - частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 5 днів відпустки у 2019 році наданої наказом від 01.10.2019 року за №1522/07;

- 43392,47 грн. - частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати компенсації з 16 днів невикористаної відпустки відповідно до наказу від 20.12.2019 року за №6098/06;

- 59924,95 грн. - частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати при розрахунку розміру матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2019 році, наданої наказом від 16.09.2019 року за №3872/06.

- 207283,30 грн. - частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати при розрахунку розміру матеріальної допомоги на оздоровлення у 2019 році, наданої наказом від 23.04.2019 року за №1013/06.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував на те, що відповідач за 2018-2019 роки неправомірно здійснював розрахунок сум щорічної основної оплачуваної відпустки, сум матеріальної допомоги на оздоровлення та сум матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, не включаючи при цьому до розрахунків суми виплаченої позивачу винагороди державного виконавця, що є порушенням законодавства про оплату праці.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року задоволений адміністративний позов ОСОБА_1

Визнана протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо не включення частини виплаченої заробітної плати у сумі 745344,46 грн., до розрахунку оплати 4 днів відпустки у 2019 році наданої наказом від 13.03.2019 року за №249/07; частини виплаченої заробітної плати у сумі 1118454,50 грн., до розрахунку оплати 12 днів відпустки у 2019 році наданої наказом від 23.04.2019 року за №485/07; частини виплаченої заробітної плати у сумі 1238358,77 грн., до розрахунку оплати 14 днів відпустки у 2019 році наданої наказом від 18.07.2019 року за №1062/07; частини виплаченої заробітної плати у сумі 852199,68 грн., до розрахунку оплати 5 днів відпустки у 2019 році наданої наказом від 01.10.2019 року за №1522/07; частини виплаченої заробітної плати у сумі 94702912 грн., до розрахунку оплати компенсації за 16 днів невикористаної відпустки відповідно до наказу від 20.12.2019 року за №6098/06; частини виплаченої заробітної плати у сумі 92611,22 грн., до розрахунку розміру матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань виплаченої у 2019 році наданої наказом від 16.09.2019 року за №3805/06; частини виплаченої заробітної плати у сумі 373110,03 грн., до розрахунку розміру суми матеріальної допомоги на оздоровлення наданої наказом від 23.04.2019 року за №1013/06.

Стягнуто з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 не нараховану та невиплачену частину заробітної плати у 2019 році на загальну суму 422964,04 грн., з яких: 9028,07 грн. - частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 4 днів відпустки у 2019 році наданої наказом від 13.03.2019 року за №249/07; 39803,83 грн. - частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати при розрахунку оплати 12 днів відпустки у 2019 році наданої наказом від 23.04.2018 року за №485/07; 51176,75 грн. - частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 14 днів відпустки у 2019 році наданої наказом від 18.07.2019 року за №1062/07; 12354,67 грн. - частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 5 днів відпустки у 2019 році наданої наказом від 01.10.2019 року за №1522/07; 43392,47 грн. - частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати компенсації з 16 днів невикористаної відпустки відповідно до наказу від 20.12.2019 року за №6098/06; 59924,95 грн. - частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати при розрахунку розміру матеріальної для вирішення соціально-побутових питань у 2019 році, наданої наказом від 16.09.2019 року за №3872/06; 207283,30 грн. - частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати при розрахунку розміру матеріальної допомоги на оздоровлення у 2019 році, наданої наказом від 23.04.2019 року за №1013/06.

В апеляційній скарзі Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса), посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив про неврахування судом першої інстанції того факту, що винагорода державному виконавцю є одноразовою виплатою, яка здійснюється окремо по кожному виконавчому документу, що був фактично виконаний державним виконавцем.

Також апелянт вказав, що суд першої інстанції проігнорував той факт, що заробітна плата виплачується за рахунок коштів Державного бюджету України, а винагорода зі спеціального фонду за рахунок коштів виконавчого збору, стягнутого з боржника.

Зазначив апелянт і про те, що фонд оплати праці державних службовців формується за рахунок коштів державного бюджету.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , послався на правомірність оскаржуваного судового рішення та просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_1 у 2019 році перебував на посадах заступника начальника та головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 13.03.2019 року за №249/07, ОСОБА_1 надано частину відпустки тривалістю 4 календарних дні.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 23.04.2019 року за №485/07, ОСОБА_1 надано частину відпустки тривалістю 12 календарних днів.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 18.07.2019 за №1062/07, ОСОБА_1 надано частину відпустки тривалістю 14 календарних днів.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 01.10.2019 за №1522/07, ОСОБА_1 надано частину відпустки тривалістю 5 календарних днів.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 20.12.2019 за №6098/06, ОСОБА_1 вирішено виплатити компенсацію за невикористану відпустку при звільненні тривалістю 16 календарних днів.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 16.09.2019 за №3872/06, ОСОБА_1 надано матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 23.04.2019 за №1013/06, ОСОБА_1 надано матеріальну допомогу для оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Не погоджуючись з бездіяльністю Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, яка полягає в невключенні до розрахунку сум щорічної основної оплачуваної відпустки, сум матеріальної допомоги на оздоровлення та сум матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за період 2018-2019 роки, сум виплаченої ОСОБА_1 винагороди державного виконавця відповідно до ст.13 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду достатніх та беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його відзив, і не довів правомірності своїх дій щодо не включення винагороди державного виконавця при розрахунку середньої заробітної плати при розрахунку відпустки, компенсації за не використані дні щорічної відпустки, матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ст. 13 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», що діє з 05.10.2016 року, заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством. Порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Вимогами статті 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати максимальним розміром не обмежується. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Аналогічні положення містяться у ст. 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР (надалі - Закон №108/95-ВР).

Положеннями ст. 2 Закону №108/95-ВР передбачено, додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно дост.8 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 2 червня 2016 року № 1403-VІІІ, державні виконавці, керівники та спеціалісти органів державної виконавчої служби є державними службовцями.

Відповідно до частини 1статті 13 Закону №1403-VIII заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством. Порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України (частина 2 цієї статті).

Фінансове та матеріальне забезпечення діяльності працівників органів державної виконавчої служби та фінансування витрат на проведення і організацію виконавчих дій здійснюються за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів виконавчого провадження, порядок формування яких встановлюється Законом України «Про виконавче провадження»(частина 1статті 14 Закону № 1403-VIII).

Відповідно до п. 1.3 розділу 1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державної казначейської служби України від 13.01.2004 №5, до фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцiненi в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат.

Відповідно до розділу 2 даної інструкції фонд оплати праці складається з:

2.1. фонду основної заробітної плати;

2.2. фонду додаткової заробітної плати;

2.3. інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Порядок обчислення середньої заробітної плати врегульовано Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (надалі - Порядок №100).

Відповідно до п. 3 Порядку №100 визначений перелік виплат, які включаються до розрахунку при обчисленні середньої заробітної плати: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час, суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками - почасовиками, високі досягнення в праці (високу професійну майстерність), умови праці, інтенсивність праці, керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи і вислугу років, тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату.

При цьому п.п. б п. 4 Порядку №100 встановлено, що при обчисленні середньої зарплати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, тощо).

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року №643 затверджено Порядок виплати та розміри винагород державному виконавцю (надалі - Порядок №643).

Відповідно до п. 2 Порядку №643, у разі фактичного виконання (повного або часткового) виконавчого документа майнового характеру, стягнення заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців, за виконавчим документом про стягнення аліментів державним виконавцям, визначеним у частині першій статті 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», виплачується винагорода у такому розмірі:

- 2 відсотки стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - державному виконавцю, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ;

- 0,5 відсотка стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - керівнику органу державної виконавчої служби та його заступникам, яким безпосередньо підпорядкований державний виконавець (крім випадків, передбачених абзацами сьомим - одинадцятим цього пункту).

Пункт 3 Порядку № 643 встановлює, що державному виконавцю, на виконанні у якого перебував виконавчий документ немайнового характеру та який забезпечив його фактичне виконання в повному обсязі, виплачується винагорода в розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, якщо боржником за виконавчим документом є фізична особа, та двох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, якщо боржником за виконавчим документом є юридична особа.

За змістом вказаного Порядку №643 у разі фактичного виконання (повного або часткового) виконавчого документа (майнового характеру, немайнового характеру, стягнення аліментів та інше) державні виконавці мають право на винагороду за умови дотримання критеріїв виплати винагороди, встановлених Мін`юстом.

Відповідно до п.п. 17, 18 Порядку №643 винагорода виплачується одночасно з виплатою заробітної плати. Виплата винагороди здійснюється в межах і за рахунок відповідних надходжень до спеціального фонду державного бюджету на підставі кошторисів та планів асигнувань спеціального фонду на відповідний рік.

Аналіз наведених норм чинного законодавства дозволяє дійти висновку, що виплачена сума винагороди державного виконавця відповідно до Порядку № 643 не є премією, сплаченою із бюджету, а є винагородою (заохоченням), яка виплачується із стягнутого з боржника виконавчого збору, який становить 10% суми боргу, що фактично стягнута з боржника.

Таким чином, виплата винагороди державному виконавцю здійснюється в межах і за рахунок відповідних надходжень до спеціального фонду державного бюджету, що формується з коштів виконавчого збору, стягненого державними виконавцями з боржників і не потребує додаткових витрат Державного бюджету України.

З таких обставин, винагорода державного виконавця є частиною його оплати праці. Введення інституту винагороди державного виконавця мало на меті стимулювання своєчасного виконання рішень судів та інших компетентних органів, що сприяє підвищенню авторитету правосуддя, дотриманню принципу законності як складової верховенства права. Право на винагороду у державного виконавця виникає у зв`язку з повним фактичним виконанням виконавчого документу, стягненням виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій

Таким чином, винагорода державному виконавцю відноситься до виплат, що належать до фонду оплати праці, вказана виплата не включена до переліку виплат, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, наведеному у п. 4 Порядку №100.

Отже, з аналізу наведених норм законодавства можна зробити висновок, що винагорода державному виконавцю за своєю суттю охоплюється поняттям «додаткова заробітна плата» та входить до структури заробітної плати, оскільки ця стимулююча виплата виплачується за сумлінне виконання державним виконавцем своїх обов`язків під час проведення виконавчих дій. Враховуючи те, що вказана виплата може виплачуватись неодноразово в залежності від якості та результативності праці державного виконавця, продуктивності його роботи, вона не може вважатись одноразовою грошовою виплатою.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що така складова заробітної плати, як винагорода державному виконавцю, враховується при обчисленні середньої заробітної плати працівника у всіх випадках її збереження відповідно до положень Порядку №100, а таким чином, суд відхиляє доводи апелянта, що винагорода державному виконавцю є одноразовою виплатою, яка здійснюється окремо по кожному виконавчому документу, що був фактично виконаний державним виконавцем.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції апелянт зазначив, що заробітна плата виплачується за рахунок коштів Державного бюджету України, а винагорода зі спеціального фонду за рахунок коштів виконавчого збору, стягнутого з боржника.

Так, апеляційний суд зазначає, що згідно з Бюджетним кодексом України державний бюджет складається з двох фондів: загального та спеціального. До загального фонду відносять кошти, що призначені для реалізації загальних функцій, а до спеціального - кошти, що мають конкретне призначення, у тому числі власні надходження бюджетних установ, які мають цільове спрямування. Отже джерелом оплати праці державних виконавців, у тому числі, такої складової заробітної плати, як винагорода державного виконавця є державний бюджет.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що основним правилом розв`язання колізій між законодавчими положеннями, які є рівними за своєю юридичною силою, є правило застосування пізніше прийнятого закону («lex posterior derogat priori» - наступний закон «витісняє» попередній).

У Рішенні у справі № 4-зп/1997, щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) від 03.101997 року (речення перше-третє абзацу п`ятого пункту 3 мотивувальної частини) Конституційний Суд України зазначив, - Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» стаття 13 якого визначає оплату праці працівників органів державної виконавчої служби набрав чинності 05.10.2016 року (окрім окремих положень, що набрали чинності 06.07.2016 року), тобто цей Закон набрав чинності після дати набрання чинності Законом України «Про державну службу» (останній Закон набрав чинності 01.05.2016 року, окрім окремих положень, що набрали чинності 31.12.2015 року).

Таким чином, з дати набрання чинності положень ст. 13 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» винагорода державного виконавця входить до структури його заробітної плати.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього.

Зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанцій.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-77, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року у справі №400/4679/20 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 17.06.2021 року.

Головуючий суддя Домусчі С.Д.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.