Справа № 260/2649/20
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2021-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 260/2649/20 пров. № А/857/7238/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Большакової О.О., Затолочного В.С.,

за участю секретаря судового засідання Квітовської Ю.С.,

представника позивача Манукян М.А.,

представника відповідача Щадей С.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області про визнання протиправними дій, наказів та зобов`язання вчинити дії,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Гебеш С.А.,

час ухвалення рішення 15:02:50,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 01 березня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

03 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області, в якому просила: визнати протиправними дії щодо звільнення зі служби в поліції сержанта поліції, поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 2 Міжгірського відділення поліції Хустського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області; визнати протиправним та скасувати наказ № 1345 від 18 червня 2020 року, яким звільнено зі служби в поліції поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 2 Міжгірського відділення поліції Хустського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області; визнати протиправним та скасувати наказ № 131 о/с від 19 червня 2020 року щодо звільнення зі служби в поліції сержанта поліції, поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 2 Міжгірського відділення поліції Хустського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області; визнати протиправним та скасувати наказ № 134 о/с від 18 червня 2020 року, яким внесено зміни до наказу № 131 о/с; поновити з 19 червня 2020 року на службі в Національній поліції на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 2 Міжгірського відділення поліції Хустського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області; стягнути середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 19 червня 2020 року до набрання рішенням законної сили.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що проходила службу в Національній поліції Україні на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 2 Міжгірського відділення поліції Хустського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області до 19 червня 2020 року. Відповідно до наказу начальника ГУНП в Закарпатській області № 1345 від 18 червня 2020 року її звільнено зі служби згідно пп. 7 п. 3 ст. 13 Дисциплінарного статуту Національної поліції України. Наказом № 131 о/с від 19 червня 2020 року відповідно до ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» позивача звільнено зі служби за п. 6 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладено відповідно до Дисциплінарного Статуту Національної поліції України) з 19 червня 2020 року. Вказує на те, що оскаржувані накази про звільнення є незаконними, прийнятими на підставі висновку про результати службового розслідування, яке проводилося дисциплінарною комісією ГУНП в Закарпатській області, а сам висновок суперечить обставинам викладеним у ньому. Зазначає, що службове розслідування проведено поверхнево, за два дні. Вказує, що відсутня сама подія нанесення тілесних ушкоджень, протиправної поведінки з її боку не було, а наявні відеоматеріали взагалі нічого не доводять, так як по ним неможливо ідентифікувати будь-кого і будь-що. Також, вважає, що скласти протокол чи винести постанову у справі про адміністративне правопорушення не могла, без встановлення віку та анкетних даних гр. ОСОБА_2 , однак про вказані події подала рапорт на ім`я керівника. Наголошує на тому, що відповідач не розмежував, які саме протиправні дії і порушення вчинені позивачем, а які іншими поліцейськими, що у свою чергу порушує принцип персональної відповідальності. А тому відповідач не вправі накладати на позивача стягнення за протиправні дії вчинені іншою особою.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано суду достатніх та належних доказів щодо обґрунтованості своїх позовних вимог, а відповідачем правомірно обрано позивачу такий вид дисциплінарного стягнення як звільнення з поліції адже вчинений позивачем проступок є таким, що дискредитує звання поліцейського і негативно впливає на рівень авторитету та довіри до органів Національної поліції з боку суспільства.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що відсутня сама подія нанесення тілесних ушкоджень, протиправної поведінки з боку позивача не було. Вказує, що службове розслідування проведене з порушеннями. Зазначає, що відповідач не розмежував, які саме протиправні дії і порушення вчинені позивачем, а які іншими поліцейськими, що у свою чергу порушує принцип персональної відповідальності. Також, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_3 , а необгрунтовано надав перевагу показам інших свідків.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт вчинення ОСОБА_4 дисциплінарного проступку, вид дисциплінарного стягнення є виключною компетенцією особи, якій законом надано право притягувати до дисциплінарної відповідальності.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, в своїх поясненнях покликався на доводи в ній викладені.

Представник відповідача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, наказом Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 15 червня 2020 року № 1308 призначено та проведено службове розслідування за фактом неправомірних дій з боку окремих працівників СРПП Міжгірського ВП Хустського ВП ГУНП стосовно гр.

ОСОБА_5 ході службового розслідування встановлено, що ОСОБА_1 скоїла дисциплінарний проступок, грубо порушила посадову інструкцію, Присягу працівника поліції, що виразилось у неетичних та непрофесійних діях під час виконання службових обов`язків стосовно ОСОБА_6 , що компрометує її як поліцейського.

Наказом начальника ГУНП в Закарпатській області № 1345 від 18 червня 2020 року притягнуто до дисциплінарної відповідальності окремих поліцейських Міжгірського відділення поліції.

Наказом начальника ГУНП в Закарпатській області № 131 о/с від 19 червня 2020 року звільнено зі служби в поліції сержанта поліції ОСОБА_1 , поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 2 Міжгірського відділення поліції Хустського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області.

Наказом начальника ГУНП в Закарпатській області № 134 о/с від 18 червня 2020 року, внесено зміни до наказу № 131 о/с в частині зазначення невикористаних днів чергової відпустки.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII) у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону № 580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Статтею 18 Закону № 580-VIII передбачено, що поліцейський зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини; 4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; 5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; 6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 19 Закону № 580-VIII у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Згідно із п. 4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Пунктом 9 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 23 грудня 2015 року № 901-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що до набрання чинності Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції» на поліцейських поширюється дія Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» (далі - Дисциплінарний статут).

Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України визначає сутність службової дисципліни, обов`язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Згідно із ст. 2 Дисциплінарного статуту дисциплінарний проступок - це невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Статтею 5 Дисциплінарного статуту передбачено, що за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Особи рядового і начальницького складу, яких в установленому законодавством порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або матеріальної відповідальності, водночас можуть нести і дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Особи рядового і начальницького складу не несуть дисциплінарної відповідальності в разі, якщо шкода завдана правомірними діями внаслідок сумлінного виконання наказу начальника або виправданого за конкретних умов службового ризику.

Відповідно до ст. 7 Дисциплінарного статуту службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров`я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об`єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об`єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов`язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють; берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку.

У разі виявлення порушень законодавства, зловживань чи інших правопорушень у службовій діяльності особа рядового або начальницького складу повинна вжити заходів щодо припинення цих порушень та доповісти про це безпосередньому або старшому прямому начальникові.

Згідно із ст. 12 Дисциплінарного статуту на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: 1) усне зауваження; 2) зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність; 6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь; 8) звільнення з органів внутрішніх справ.

Статтею 14 Дисциплінарного статуту встановлено, що з метою з`ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць. Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення.

При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов`язків, рівень кваліфікації тощо.

Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Відповідно до ч. 2 розділу 2 Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженого наказом МВС від 07 листопада 2018 року № 893, службове розслідування призначається, зокрема, за наявності даних про: внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєння поліцейським кримінального правопорушення.

З матеріалів справи слідує, що 15 червня 2020 року працівниками слідчого відділення Міжгірського ВП Хустського ВП ГУНП відомості за зверненням гр. ОСОБА_7 внесено до ЄРДР № 0000240 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України.

Наказом Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 15 червня 2020 року № 1308 призначено та проведено службове розслідування за фактом неправомірних дій з боку окремих працівників СРПП Міжгірського ВП Хустського ВП ГУНП стосовно гр. ОСОБА_8 .

Порядок проведення службового розслідування стосовно особи (осіб) рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ у разі надходження до органів та підрозділів внутрішніх справ України, навчальних закладів та науково-дослідних установ системи Міністерства внутрішніх справ України відомостей про вчинення нею (ними) дій, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, оформлення результатів службового розслідування та прийняття за ними рішення, а також компетенцію структурних підрозділів та посадових осіб органів внутрішніх справ України при його проведенні встановлюється Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12 березня 2013 року № 230 (далі - Інструкція).

Згідно із п. 2.1 Інструкції підставами для проведення службового розслідування є порушення особами рядового і начальницького складу службової дисципліни, у тому числі скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів, доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами рядового і начальницького складу діянь, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, інші події, пов`язані із загибеллю (смертю) осіб рядового і начальницького складу чи їх травмуванням (пораненням), а також події, які сталися за участю осіб рядового і начальницького складу і можуть викликати суспільний резонанс.

З матеріалів службового розслідування слідує, що 15 червня 2020 року о 11.32 гр. ОСОБА_9 звернулася із заявою до Міжгірського ВП Хустського ВП ГУНП за фактом спричинення їй тілесних ушкоджень в ніч з 13 червня 2020 року на 14 червня 2020 року поліцейським СРПП Міжгірського ВП Хустського ВП ГУНП Гримут Л. (ЄО Міжгірського ВП № 1855).

Відповідно до записів у журналах доставлених, відвідувачів та запрошених осіб Міжгірського відділення поліції зазначено, що 14 червня 2020 року у період з 02.50 год. по 03.10 год. гр. ОСОБА_9 відвідувала Міжгірське ВП.

З наданих у ході службового розслідування гр. ОСОБА_10 пояснень слідує, що 14 червня 2020 року близько 02.30 з метою врегулювання конфлікту, який трапився на алеї, що розташована в АДРЕСА_1 вона зателефонувала із свого власного мобільного телефону на лінію « 102». В ніч з 13 червня 2020 року на 14 червня 2020 року на вказаній алеї вона святкувала іменини своєї подруги, і в той час до її друга на ім`я ОСОБА_11 почали чіплятися невідомі особи, висловлюючись у його сторону різні нецензурні слова після чого нею було здійснено телефонний дзвінок на спеціальну лінію « 102». Коли працівники поліції прибули на місце події, то вони побачили, що невідомі особи на своєму транспортному засобі почали покидати місце події, на що з боку працівників поліції відразу прослідувала відповідна реакція, а саме почали переслідувати невідомий автомобіль. Через 10-15 хвилин працівники поліції повернулись на місце події разом з одним із тих осіб, що чіплявся до її друга на ім`я ОСОБА_11 . Згодом до неї підійшов один із працівників поліції, а саме ОСОБА_4 і запитала, що тут відбувалось і хто був учасником конфлікту, на що вона повідомила останній про те, що троє осіб, зокрема: гр. ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 висловлювались щодо неї та її друзів нецензурними словами і у зв`язку з цим вона викликала наряд поліції. Після цього, поліцейська ОСОБА_4 , з метою дачі пояснень по факту вказаної події запропонувала їй проїхати до відділення поліції. Коли вона підійшла до дверцят службового автомобіля, то побачила, що в автомобілі перебуває один із учасників конфлікту, а саме гр. ОСОБА_14 , який знову почав висловлюватися в її сторону нецензурною лайкою. Також, гр. ОСОБА_9 повідомила, що саме з метою врегулювання конфлікту та дачі працівникам поліції пояснень вона добровільно проїхала до місцевого відділення поліції. Зазначила, що 14 червня 2020 року близько 02.50 гр. ОСОБА_9 разом із працівниками поліції прибула до Міжгірського ВП, де згодом зайшла до кімнати прийому громадян. В кімнаті прийому громадян гр. ОСОБА_9 перебувала із поліцейською Гримут Л. Там вони вели діалог, у якому заявниця розповідала про обставини конфлікту. У ході розмови, гр. ОСОБА_14 разом з поліцейською ОСОБА_4 ще неодноразово висловлювався в її сторону різними нецензурними словами та на що працівники поліції взагалі ніяк не реагували. Згодом, як повідомила опитана гр. ОСОБА_9 , працівниця поліції ОСОБА_4 повідомила їй що через виклик, який та здійснила вона не може виспатись, на що вона повідомила працівниці поліції, що це її робота в результаті чого між ними виник конфлікт, в ході якого працівниця поліції ОСОБА_4 відштовхнула її, нанесла удар по обличчю та в область живота, після чого гр. ОСОБА_9 намагалась втекти із приміщення відділення поліції. Після вказаних подій, у зв`язку із поганим самопочуттям вона впала на землю, а через деякий час до адміністративної будівлі Міжгірського ВП прибув медперсонал, який запропонував пройти їй до лікарні. Прибувши до приймального відділення Міжгірської РЛ, один з лікарів запропонував пройти огляд з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння, на що гр. ОСОБА_9 не погодилась, а в подальшому працівниками поліції її було доставлено по місцю проживання.

У своїх поясненнях гр. ОСОБА_15 , яка є матір`ю гр. ОСОБА_2 , зазначає, що 14 червня 2020 року близько 05.00 її донька прийшла додому та повідомила, що цього ж дня в період часу між 02.30 та 03.00 вона отримала тілесні ушкодження, які їй спричинила працівниця поліції ОСОБА_4 , з якою вона знайома, так як чоловік працівниці поліції ОСОБА_16 перебуває з нею в родинних зв`язках. Після цього, гр. ОСОБА_17 разом із своєю дочкою вийшла з будинку на подвір`я, де знаходились працівники поліції Міжгірського ВП, а саме ОСОБА_4 та поліцейський чоловічої статі, який попросив щоб вона пред`явила паспорт громадянки України своєї доньки. Згодом нею, на вимогу працівників поліції, було пред`явлено паспорт доньки. Поліцейські пішли, а вони зайшли до свого будинку. Разом з цим, гр. ОСОБА_17 зазначила в поясненнях, що під час спілкування з працівниками поліції біля будинку був присутній знайомий її дочки гр. ОСОБА_18 , а працівники поліції вели себе ввічливо і тактовно. Також вона додала, що уже на той момент на тілі її дочки візуально було видно тілесні ушкодження, зокрема подряпини з правої сторони в області шиї та забої на обох руках. ОСОБА_17 повідомила, що 14 червня 2020 року близько 09.00 вона зателефонувала на лінію « 102» та повідомила про побиття своєї доньки ОСОБА_2 працівницею поліції Гримут Л., після чого до неї додому прибув наряд поліції, якому нею було надано письмові пояснення по даному факту. Окрім цього, 15 червня 2020 року близько 10.00 вона разом із своєю донькою гр. ОСОБА_10 прибули до Міжгірського відділення поліції, де подали письмову заяву за фактом неправомірних дій працівників поліції, а також аналогічну заяву було подано до Міжгірського відділення Хустської місцевої прокуратури Закарпатської області. Крім того, вона зазначила у письмових пояснення, що гр. ОСОБА_19 до події з її дочкою жодного відношення не має, а на момент подання нею заяви знаходився у приміщенні Міжгірського ВП та з власної ініціативи здійснював фіксацію її спілкування з працівниками поліції на свій мобільний телефон. Окрім цього, додала, що станом на 15 червня 2020 року її донька гр. ОСОБА_9 до закладів охорони здоров`я з метою отримання медичної допомоги не зверталася та медичний огляд не проходила.

15 червня 2020 року гр. ОСОБА_19 у мережі «Інтернет» на каналі «YouTube», опублікував відео під назвою: «Інцидент із побиттям дівчини в Міжгірському відділенні поліції (https://www.youtube.com/watch?v=4NuTJagq0X8)», де гр. ОСОБА_9 розповідає про те, що 14 червня 2020 року вона зателефонувала на спеціальну лінію « 102» та повідомила про те, що їй потрібна допомога поліції, так як у неї, в центрі смт. Міжігр`я виник конфлікт з невідомими громадянами. В подальшому, наряд поліції, який виїхав на виклик доставив її у Міжгірське відділення поліції, де під час з`ясування обставин, працівниця поліції ОСОБА_4 застосувала стосовно неї фізичну силу, внаслідок чого спричинила їй тілесні ушкодження.

З пояснень, які містяться в матеріалах службового розслідування, начальник CРПП №1 Міжгірського ВП майор поліції ОСОБА_20 та поліцейський СРПП № 2 цього ж підрозділу ГУНП сержант поліції ОСОБА_4 зазначили, що з 13 червня 2020 року на 14 червня 2020 року вони перебували у складі ГРПП №1 Міжгірського ВП. 14 червня 2020 року близько 02.30 на їх планшетний пристрій надійшло анонімне повідомлення про те, що невідомі особи ображають заявника. Прибувши на місце події відразу встановити особу заявника їм не представилось можливим, однак через деякий час здійснивши дзвінок на номер телефону заявника працівники поліції побачили, що невідома їм дівчина піднімає слухавку та котру в подальшому працівник поліції попросили підійти до службового автомобіля. Коли дівчина підійшла до службового автомобіля працівників поліції то повідомила їм що в неї виникла конфліктна ситуація з хлопцями. З метою з`ясування всіх обставин працівники наряду ГРПП № 1 запросили заявницю до відділення поліції. Зі слів поліцейських дівчина перебувала у п`яному вигляді, кричала і поводила себе неадекватно та на запитання працівників поліції скільки їй років, яке в неї прізвище, ім`я та по батькові, де вона проживає не відповідала. Окрім цього, повідомили, що заявниця була запрошена ними до відділення поліції на що та погодилась, присіла у службовий автомобіль і поїхала з ними до відділення поліції, фізична сила та спеціальні засоби до неї не застосовувались. Разом з цим, ОСОБА_20 та ОСОБА_4 в своїх поясненнях зазначили, що прибувши до відділення поліції та увійшовши до кімнати прийому громадян, заявниця почала поводити себе неадекватно, їй стало зле та в результаті чого вони звернулися за допомогою до медпрацівників, щоб надати їй невідкладну медичну допомогу. Черговий лікар КНП ЛПУ «Міжгірської РЛ», гр. ОСОБА_21 , який прибув на їх повідомлення повідомив працівникам поліції, що та перебуває у стані алкогольного сп`яніння і він не знає, які медичні засоби можна надати заявниці та згодом ОСОБА_4 разом із заявницею та медперсоналом направились до приймального відділення вказаного вище лікувального закладу для того, щоб встановити ступінь алкогольного сп`яніння заявниці. Однак, прибувши до приймального відділення, заявниця повідомила, що медичний огляд з метою встановлення ступеня алкогольного сп`яніння буде проходити лише у присутності матері. Згодом, як повідомили опитані працівники поліції, лікар спитав у заявниці чи потребує вона медичної допомоги та спитав у неї про її самопочуття на що та відповіла, що з нею все гаразд. Разом з тим, зазначили, що після надання заявниці лікарями медичної допомоги, вони відвезли її додому, де вхідні двері будинку відкрила її мати, у якої теж були наявні ознаки алкогольного сп`яніння та яка на запитання працівників поліції чи повнолітня її донька увійшла до будинку та винесла її паспорт. А її донька зайшла до будинку та більше не виходила. Чітко пояснити причини неналежного оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, скоєні ОСОБА_10 , поліцейські не змогли.

У своїх поясненнях, наданих у ході службового розслідування, поліцейська СРПП №2 Міжгірського ВП сержант поліції Л. Гримут на запитання: «Чи застосовувалася фізична сила 14 червня 2020 року близько 03.00 год. відносно гр. ОСОБА_22 у кімнаті для прийому громадян та у приміщенні Міжгірського ВП» відповіла « 14 червня 2020 року близько 03.00 год. в момент перебування громадянки ОСОБА_22 у приміщенні та кімнаті прийому громадян Міжгірського ВП, вона фізичну силу не застосовувала, однак змушена була вказану громадянку відштовхнути від себе та заспокоїти оскільки остання поводилась неадекватно: кидалась на працівників поліції та при цьому ображала їх нецензурними словами, а на їх зауваження не реагувала».

Проте, як вірно зазначено судом першої інстанції, враховуючи застосування фізичної сили до гр. ОСОБА_2 позивач, як працівник поліції повинна була зафіксувати у законний спосіб, а саме відповідно до вимог ст. 44 Закону України «Про Національної поліції України», як вона вважала неадекватну поведінку гр. ОСОБА_2 , однак взагалі не вчинила жодних дій, які передбачені чинним законодавством та внутрішніми нормативно-правовими актами щодо, фіксації цієї події та притягнення до відповідальності ОСОБА_2 за неадекватну поведінку.

При цьому, з матеріалів справи слідує, що гр. ОСОБА_9 запрошена у Міжгірський РВ як особа, яка здійснила виклик на « 102» та зазначила про вищевказану подію, а не як затримана особа, стосовно якої працівники поліції могли вчинити дії, зокрема і щодо застосування відносно неї фізичної сили.

Також, позивачем не підтверджено жодними доказами того, що вона подавала рапорт на ім`я керівника чи складала протокол про адміністративне правопорушення відносно гр. ОСОБА_2 , а також не зафіксовано факт застосування фізичної сили відносно вказаної громадянки з метою її заспокоєння.

Судом першої інстанції в ході судового розгляду допитано свідка ОСОБА_23 та згідно його показів встановлено, що гр. ОСОБА_9 в ході службового розслідування надала працівникам ВІОС УКЗ ГУНП файли аудіозапису розмови між нею та поліцейською ОСОБА_4 , фіксація якого була проведена 15 червня 2020 року за допомогою її мобільного телефону в додатку «Диктофон».

Дослідивши вказаний аудіофайл, який міститься в матеріалах службового розслідування, в судовому засіданні судом першої інстанції встановлено, що позивач пропонувала ОСОБА_24 грошові кошти, як компенсацію за моральний збиток та за неподання заяви до правоохоронних органів та просила в неї вибачення за свої неетичні дії стосовно неї. Разом з цим, у розмові ОСОБА_4 визнає, що заподіяла побої ОСОБА_24 і просить за це від неї вибачення, намагаючись умовити останню не подавати звернень до правоохоронних органів.

Також, поясненнями ОСОБА_2 , наявними в матеріалах службового розслідування, підтверджується вищевказаний факт цієї розмови між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , в той же час такі не спростовані позивачем.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивача звільнено зі служби за скоєння дисциплінарного проступку, який виразився у неетичних та непрофесійних діях під час виконання службових обов`язків стосовно гр. ОСОБА_8 .

Також, колегія суддів вважає, що відповідачем правомірно обрано позивачу такий вид дисциплінарного стягнення як звільнення з поліції адже вчинений позивачем проступок є таким, що дискредитує звання поліцейського і негативно впливає на рівень авторитету та довіри до органів Національної поліції з боку суспільства. Тому, такий захід дисциплінарного впливу застосовано відповідачем обґрунтовано, розсудливо, пропорційно, тобто з урахуванням балансу між несприятливими наслідками та цілями, на досягнення яких він спрямований.

При цьому, колегія суддів не погоджується з доводами представника позивача, що службове розслідування стосовно позивача проведено з порушеннями, а саме поверхнево та за короткий час, зокрема за два дні, так як відповідно до вимог Дисциплінарного Статуту та Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції не визначений конкретний строк проведення такої перевірки, а тому така могла бути проведена за два дні.

Щодо доводів про неврахування показів свідка ОСОБА_3 , то колегія суддів зазначає, що такі покази спростовуються зібраними та перевіреними матеріалами службового розслідування за вказаним фактом.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не розмежував, які саме протиправні дії і порушення вчинені позивачем, а які іншим поліцейським, зокрема ОСОБА_25 , який був старшим групи і який повинен нести відповідальність, то такі колегія суддів не бере до уваги, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що протиправні дії відносно ОСОБА_2 вчиняла саме ОСОБА_26 .

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року у справі № 260/2649/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. О. Большакова
В. С. Затолочний
Повне судове рішення складено 17 червня 2021 року