Справа № 640/21825/19
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2021-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2021 року м. Київ № 640/21825/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області в особі Деснянського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дочки - ОСОБА_2 (далі у тексті - позивачка) з позовом до Державної міграційної служби України (далі у тексті - відповідач - 1, ДМС України) , Деснянського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в місті Києві (далі у тексті - відповідач-2, Деснянське РВ ГУДМС у м. Києві), в якому просить суд:

- визнати протиправною відмову Деснянського районного відділення Головного управління Державної міграційної служби України у видачі неповнолітній дочці - ОСОБА_2 , паспорта громадянина України старого зразка 1994 року;

- зобов`язати Деснянське районне відділення Головного управління Державної міграційної служби України видати неповнолітній дочці - ОСОБА_2 , паспорт громадянина України старого зразка 1994 року (у формі книжечки) відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року, без передачі будь-яких даних про неї до Єдиного державного демографічного реєстру, без формування (присвоєння) унікального номера запису в Реєстрі та без використання будь-яких засобів Єдиного державного демографічного реєстру;

- зобов`язати Державну міграційну службу України дати розпорядження Головному управлінню Державної міграційної служби України в м. Києві здійснити паспортний облік громадянки ОСОБА_2 згідно з Положенням про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня1992 року, а саме виключно за Прізвищем, Іменем та По - батькові, роком народження та місцем реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона, як законний представник своєї неповнолітньої доньки, не може погодитись зі зняттям біометричної інформації щодо неї та подальшим зберіганням, використанням, обробкою такої інформації за допомогою засобів Реєстру, як це передбачено Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», тому звернулася із заявою до Деснянського РВ ГУДМС у м. Києві про видачу ОСОБА_2 паспорту зразка 1994 року (у формі книжечки), затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII.

Проте, за результатами розгляду своєї заяви отримала відмову.

Зважаючи на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, сформований у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 806/3265/17, щодо визнання примушування до обробки персональних і конфіденційних даних з метою оформлення паспорта громадянина України у формі картки неправомірним втручанням в особисте життя з боку держави та порушенням вимог статті 8 Закону України від 01 червня 2010 року № 2297-VI «Про захист персональний даних», вважає таку відмову протиправною, у зв`язку із чим звернулася до суду з даним адміністративним позовом та просить його задовольнити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі № 640/21825/19, вирішено подальший розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачам подати до суду у 15-деннний строк з дня вручення даної ухвали відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, або заяву про визнання позову.

Скориставшись своїм правом на подання відзиву, відповідачі направили до суду відзиви на позовну заяву, в яких стверджували про її безпідставність та висловлювали прохання відмовити у її задоволенні в повному обсязі.

Відзив ДМС України, поданий до суду 17 лютого 2020 року, обґрунтовано тим, що з набранням з 01 листопада 2016 року чинності постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2016 року № 745 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 26 березня 2015 року № 302», органи ДМС зобов`язані забезпечувати оформлення та видачу паспортів громадянина України у відповідності до вимог чинного законодавства, а саме - здійснювати видачу паспортів виключно у вигляді картки. Крім того, у відзиві, з посиланням на Положення про Державну міграційну службу України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360, зазначено, що ДМС України, як центральний орган виконавчої влади, не наділено повноваженням щодо видачі паспортів, оскільки видачу паспорта здійснюють територіальні підрозділи ДМС України, а також відсутнє оснащення матеріально - технічним ресурсами, необхідними для видачі паспортів старого зразка. Водночас, ДМС України підкреслено, що за заявою позивача про видачу паспортного документа громадянина України у вигляді паспортної книжечки рішення про відмову у його видачі не приймалося. Заявниці лише було роз`яснено новий порядок видачі паспортів, що свідчить про відсутність порушень прав та законних інтересів позивачки зі сторони ДМС України.

Також зауважено, що на час звернення із заявою щодо видачі паспорта громадянина України у формі книжечки, громадянка ОСОБА_2 не досягла 16-річного віку, встановленого законодавством для отримання такого паспарту.

Разом із відзивом подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, з огляду на недотримання позивачкою строків звернення до суду із адміністративним позовом, а також заява про розгляд справи за участі представника ДМС України.

Відзив Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області в особі Деснянського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області (далі у тексті - ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області), поданий до суду 21 лютого 2020 року, дублює аргументи, наведені у відзиві відповідача -1.

Разом із відзивом подано заяву про залучення ЦМУ ДМС в місті Києві та Київській області до участі у даній справі як правонаступника Деснянського РВ ГУДМС в м. Києві, а також клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, з огляду на недотримання позивачкою строків звернення до суду із адміністративним позовом, та про розгляд справи за участю представника ЦМУ ДМС в місті Києві та Київській області.

Від позивачки 02 березня 2020 року надійшла до суду відповідь на відзиви, в якій викладено заперечення щодо закриття провадження у цій справі.

Від відповідачів 05 та 08 березня 2020 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив з проханням відхилити подану позивачкою відповідь на відзив.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 березня 2021 року здійснено заміну відповідача - 2 - Деснянський РВ ГУ ДМС в місті Києві на його правонаступника - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби в місті Києві та Київській області в особі Деснянського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в місті Києві та Київській області. Відмовлено у задоволенні клопотань відповідачів про залишення без розгляду позову та про розгляд справи за участю представників сторін.

Згідно з частиною третьою статті 241 КАС України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва дійшов наступних висновків.

Обставини, встановлені судом:

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в книзі записів актів громадського стану про народження 08 жовтня 2004 року зроблено відповідний запис за № 1359.

Згідно з відомостями, вказаними у зазначеному свідоцтві, ОСОБА_1 є матір`ю неповнолітньої ОСОБА_2 .

Матеріали справи свідчать, що 11 листопада 2018 року позивачкою в інтересах своєї неповнолітньої дочки на ім`я начальника Деснянського РВ ГУ ДМС України в м. Києві подано письмову заяву щодо оформлення за релігійним переконанням паспорту зразка 1994 року (у формі книжечки).

Рішенням, оформленим листом від 15 листопада 2018 року №4/вх-151-Г-18 Деснянського РВ ГУ ДМС України в м. Києві, відмовлено ОСОБА_1 у видачі паспорта зразка 1994 року (у формі книжечки).

В обґрунтування вказаної відмови зазначено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 та постанови Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2016 року № 745 затверджено новий зразок бланка паспорта громадянина України у формі картки. З прийняттям цих постанов паспорт громадянина України оформлюється територіальними органами та підрозділами ДМС, що забезпечені відповідним обладнанням, всім визначеним законодавством категоріям громадян, починаючи з 14-річного віку та у разі обміну паспорта (у тому числі замість втраченого або викраденого) тільки у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. Територіальними підрозділами ДМС, які мають відповідне обладнання для оформлення паспорта громадян України у формі картки, прийом заяв на оформлення паспорта громадянина зразка 1994 року не здійснюється.

Крім того, на заяви ОСОБА_1 із вимогою щодо документування паспортом зразка 1994 року її неповнолітньої дитини надані відповідні роз`яснення щодо нормативного регулювання питання документування паспортом громадян України аналогічними за змістом листами Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 22 листопада 2018 року № 80001.16.1-32528/80.16-18 та ДМС України від 20 березня 2019 року № ОП - Г-216-19/4.2.3/42-19.

Незгода позивачки із протиправним рішенням щодо відмови у документуванні її неповнолітньої дочки - ОСОБА_2 , паспортом зразка 1994 року, обумовила її звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Як свідчать наявні у справі матеріали, спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу оформлення та видачі паспорта громадянина України на паперовому носії у формі, затвердженій постановою Верховної Ради України № 2503-ХІІ від 26 червня 1992 року, за заявою позивачки, поданою у період після 01 листопада 2016 року.

Відповідно до частини другої статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання оформлення паспорта громадянина України регулюються Законом України від 20 листопада 2012 року № 5492-VI «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» (далі у тексті - Закон № 5492-VI), Положенням про паспорт громадянина України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503- XII (далі у тексті - Положення про паспорт громадянина № 2503- XII) та постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України (далі у тексті - Постанова КМУ № 302).

Частиною 1 статті 13 Закону № 5492-VI визначено, що до документів, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, та що посвідчує особу і підтверджує громадянство України відноситься, зокрема, паспорт громадянина України.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 14 того ж Закону, форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Згідно з частиною першою статті 21 Закону № 5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Частиною 2 статті 21 цього Закону визначено, що оформлення, видача, обмін паспорта громадянина України, його пересилання, вилучення, повернення державі та знищення здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Своєю чергою, постановою КМУ № 302 затверджено зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія та Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України.

Пунктом 2 цієї постанови із застосуванням засобів Реєстру запроваджено:

- з 01 січня 2016 року - оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина № 2503- XII.

- з 01 листопада 2016 року - оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено цією постановою, громадянам України відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.

Згідно з пунктом 3 Постанови КМУ № 302 до завершення роботи із забезпечення в повному обсязі територіальних підрозділів ДМС матеріально-технічними ресурсами, необхідними для оформлення і видачі паспорта громадянина України, зразки бланків якого затверджено цією постановою, паспорт громадянина України може оформлятися з використанням бланка паспорта громадянина України у формі книжечки; прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 01 листопада 2016 року припиняється.

При цьому, на даний час залишається чинним Положення про паспорт громадянина України № 2503-XII, згідно з пунктами 1, 3, 5, 8 якого паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України; паспорт дійсний для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України; бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України; паспортна книжечка являє собою зшиту внакидку нитками обрізну книжечку розміром 88х125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок; усі сторінки книжечки пронумеровані і на кожній з них зображено Державний герб України і перфоровано серію та номер паспорта; термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується.

Відповідно до абзацу п`ятого пункту 3 постанови КМУ № 302, постанови Кабінету Міністрів України від 03 квітня 2019 року № 398 «Про внесення зміни до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 р. № 302» наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 червня 2019 року № 456 затверджено Тимчасовий порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України (далі у тексті - Тимчасовий порядок № 456).

Відповідно до пункту 3 Розділу I. «Загальні положення» цього Тимчасового порядку, оформлення і видачу паспорта здійснюють територіальні підрозділи Державної міграційної служби України (далі - територіальні підрозділи ДМС) особі, яка досягла 16-річного віку, - на підставі заяви про видачу паспорта громадянина України за зразком, наведеним у додатку 1 до цього Тимчасового порядку, поданої нею особисто.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач - 1, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 щодо видачі неповнолітній ОСОБА_2 паспорту зразка 1994 року (у формі книжечки), посилався на положення Постанови КМУ № 302 та Постанови № 745.

Так, у листі від 15 листопада 2018 року № 4/вк-151-5-18 Деснянським РВ ГУ ДМС України зазначено, що на момент звернення позивачки із заявою щодо документування паспортом громадянина України старого зразка у формі книжечки він був забезпечений відповідним обладнанням, необхідним для оформлення і видачі паспорта громадянина України у вигляді ІD-картки, у зв`язку з чим видача паспортів громадянина України зразка 1994 року не здійснюється.

З даного приводу суд зазначає, що оцінку правомірності таких дій територіального органу ДМС України у випадку відмови у задоволенні заяви фізичної особи про оформлення паспорта громадянина України у формі книжечки зразка 1994 року було надано Великою Палатою Верховного Суду під час розгляду зразкової справи № 806/3265/17 (Пз/9901/2/18) щодо правомірності відмови у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки, за наслідками якої винесено постанову від 19 вересня 2018 року.

Так, у зазначеній постанові Великою Палатою Верховного Суду визначено, що ознаками цієї типової справи є:

а) позивач - фізична особа, якій територіальним органом ДМС України відмовлено у видачі паспорту у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховною Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ;

б) відповідач - територіальні органи ДМС України; в) предмет спору - вимоги щодо неправомірної відмови відповідача у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних та зобов`язання відповідача видати позивачеві паспорт у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховною Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ.

Дослідивши та проаналізувавши наявні у справі матеріли суд дійшов висновку, що дана справа за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 підпадає під ознаки типової справи.

В силу припису частини третьої статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України (далі у тексті - КАС України) при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

У постанові від 19 вересня 2018 року Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

З урахуванням викладеного, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними дії відділу УДМС щодо відмови у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт № 2503-ХІІ є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначала, що самі по собі дії Відділу УДМС щодо відмови у видачі їй паспорта громадянина України у формі книжечки відповідали Закону України № 5492-VI.

Разом з тим, при вирішенні спору Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що законодавець, приймаючи Закон України від 14 липня 2016 № 1474-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України», яким було внесено зміни до Закону № 5492-VI, не дотримав вимог, за якими такі зміни повинні бути зрозумілими і виконуваними, не мати подвійного тлумачення, не звужувати права громадян у спосіб, не передбачений Конституцією України та не допускати жодної дискримінації у залежності від часу виникнення правовідносин з отриманням паспорта громадянина України. На час звернення позивача до Відділу УДМС діяло два нормативних акта: Положення про паспорт № 2503-XII і Постанова № 302, відповідно до яких особи, які раніше отримали паспорт, не зобов`язані звертатися за його обміном, при досягненні відповідного віку органи УДМС проводять вклеювання фотографії, тоді як особи, які змінили прізвище, чи у яких відбулися інші зміни персональних даних, зобов`язані отримувати новий паспорт у формі ID-картки, який має обмежувальний термін 10 років (ч. 3 ст. 21 Закону № 5492-VI), до якого вноситься більше персональних даних та який має унікальний номер запису у Реєстрі. При цьому, у жодному законі не зазначено, з якою метою встановлені такі обмеження, і чи є вони необхідними у демократичному суспільстві. Оскільки дії Відділу УДМС розглядаються як дії держави в цілому, і такі дії порушують основоположні права громадян, то вони визнаються протиправними.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для належного захисту порушених прав позивачки слід зобов`язати Відділ УДМС оформити та видати паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт № 2503-ХІІ. В той же час, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача не передавати будь-які дані про позивача до Єдиного державного демографічного реєстру, формування (присвоєння) унікального номера запису в Реєстрі і використання будь-яких засобів Єдиного державного демографічного реєстру, Велика Палата Верховного Суду вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки, при видачі позивачці паспорта у формі, визначеній Положенням про паспорт № 2503-ХІІ, не передбачено внесення даних особи до Єдиного державного демографічного реєстру.

В контексті наведеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі суд дійшов висновку, що приймаючи рішення про відмову у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки за заявою позивача відповідач мав врахувати таке.

Пунктом 131 Постанови № 302 передбачено, що до безконтактного електронного носія, який міститься у паспорті, вноситься така інформація, зокрема, біометричні дані, параметри особи (відцифрований образ обличчя особи, відцифрований підпис особи, відцифровані відбитки пальців рук) виключно за згодою особи.

Безконтактний електронний носій паспорта громадянина України нового зразку містить відцифровані персональні дані особи.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону України від 01 червня 2010 року № 2297-VI «Про захист персональних даних» (далі у тексті - Закон № 2297-VI), мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних.

Персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована (стаття 2 Закону № 2297-VI).

Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частини 5, 6 статті 6 Закону № 2297-VI).

Таким чином, принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб`єкта персональних даних.

Втім, суд звертає увагу, що законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює не якість закону та порушення конституційних прав такої особи.

Відтак, суд зазначає, що реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

У статті 8 Конвенції про захист осіб у зв`язку з автоматизованою обробкою персональних даних, ратифікованій Законом України від 06 липня 2010 року № 2438-VI, зазначено: «Будь-якій особі надається можливість: a) з`ясувати існування файлу персональних даних для автоматизованої обробки, його головні цілі, а також особу та постійне місце проживання чи головне місце роботи контролера файлу; б) отримувати через обґрунтовані періоди та без надмірної затримки або витрат підтвердження або спростування факту зберігання персональних даних, що її стосуються, у файлі даних для автоматизованої обробки, а також отримувати такі дані в доступній для розуміння формі; c) вимагати у відповідних випадках виправлення або знищення таких даних, якщо вони оброблялися всупереч положенням внутрішнього законодавства, що запроваджують основоположні принципи, визначені у ст. 5 і 6 цієї Конвенції; …».

За сталою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) першою умовою виправданості втручання у права, гарантоване статтею 8 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом, причому тлумачення терміну «закон» є автономним, та до якості «закону» ставляться певні вимоги (див. рішення ЄСПЛ у справі «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13 липня 1995 року, заява №18139/91, п. 37) Під терміном «закон» … слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності» та «передбачуваності».

Враховуючи зазначене суд дійшов висновку, що норми Закону № 5492-VI на відміну від норм Положення № 2503-XII (теж діючого на момент виникнення спірних правовідносин) не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було «встановлене законом») не було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення статті 8 Конвенції.

Так, враховуючи зазначене, суд встановив, що перелік підстав, які становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним. Свобода розсуду держав щодо встановлення обмежень є вузькою. Втім, слід оцінити, чи передбачене законом таке обмеження, чи відповідає обмеження «нагальній суспільній потребі», тобто чи є воно необхідним у демократичному суспільстві і чи відповідає воно легітимній меті (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справі «Svyato-Mykhaylivska Parafiya v. Ukraine» від 14 червня 2007 року). Установленість обмежень законом передбачає чіткість і доступність закону, що встановлює такі обмеження. Кожна людина повинна мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо її відповідного права. Вимога чіткого закону, який передбачає обмеження права, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки. Рівень чіткості, який вимагається від національного законодавства, яке в будь-якому разі не може передбачати усі можливі випадки, багато в чому залежить від змісту відповідного акта, сфери, яку він регулює, чисельність й статусу тих, кому він адресований (див. рішення ЄСПЛ у справі «Groppera Radio AG and Others v. Switzerland» від 28 березня 1990 року).

Отже, будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак у даному випадку таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством не передбачено.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На думку суду, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування, не виконано та недоведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, оформленого листом від 15 листопада 2018 року № 4/вк-151-Г-18, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 КАС України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Беручи до уваги правовий висновок Верховного Суду у справі № 806/3265/17, зважаючи на те, що станом на день розгляду даної справи неповнолітня ОСОБА_2 досягла 16-річного віку, необхідного для оформлення паспорта громадянина України зразка 1994 року (у формі книжечки), передбаченого положеннями Тимчасового порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 червня 2019 року № 456, а також те, що на день розгляду цього адміністративного позову порушення її прав не усунуто, суд задовольняє вимогу про визнання протиправною відмови ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області в оформленні та видачі неповнолітній ОСОБА_2 паспорта громадянина України зразка 1994 року (у формі книжечки) та зобов`язує ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року (у формі книжечки) ОСОБА_2 .

У той же час, суд вбачає необхідність відмовити позивачці у частині позовних вимог щодо зобов`язання ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області не передавати будь-які дані про ОСОБА_2 до Єдиного державного демографічного реєстру, формування (присвоєння) унікального номера запису в Реєстрі і використання будь-яких засобів Єдиного державного демографічного реєстру, оскільки, при видачі паспорта у формі, визначеній Положенням про паспорт № 2503-ХІІ, не передбачено внесення даних особи до Єдиного державного демографічного реєстру.

Також вважає за необхідне відмовити в частині позовних вимог щодо зобов`язання ДМС України дати розпорядження Головному управлінню Державної міграційної служби України в м. Києві здійснити паспортний облік громадянки ОСОБА_2 згідно з Положенням про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня1992 року, а саме виключно за Прізвищем, Іменем та По - батькові, роком народження та місцем реєстрації, зважаючи на те, що Головне управління Державної міграційної служби в м. Києві не є відповідачем у даній справі, а надання ДМС України розпоряджень територіальним підрозділам належить до дискреційних повноваженнями органу, що надає йому можливість на власний розсуд визначати повністю або частково вид і зміст управлінського рішення.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до вимог частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно положень пункту 14 частини другої статті 3, пункту 7 частини 1 статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» позивачка, як законний представник неповнолітньої ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору. Таким чином, судовий збір відшкодуванню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підпунктом 15.5 пункту 15 Перехідних положень КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дочки - ОСОБА_2 , до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області в особі Деснянського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (вул. Березняківська, 4-а, м. Київ, 02152, ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

2. Визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області в особі Деснянського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області щодо відмови у видачі неповнолітній ОСОБА_2 паспорта громадянина України зразка 1994 року (у формі книжечки).

3. Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області в особі Деснянського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області видати неповнолітній ОСОБА_2 , паспорт громадянина України старого зразка 1994 року (у формі книжечки).

4. В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Келеберда