Справа № 260/2311/20
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2021-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 260/2311/20 пров. № А/857/7962/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Качмара В.Я., Пліша М.А.

за участі секретаря судового засідання Хомича О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2021 року (суддя Рейті С.І., м. Ужгород) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у червні 2020 року звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, у якому просила скасувати рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням ДМС України від 21.05.2020 № 168-20 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. ОСОБА_1 вважає дане рішення протиправним, оскільки таке створює для неї та її дитини загрозу повернення до країни громадянської належності де їм загрожує небезпека, а саме реальна небезпека бути підданим нелюдському чи такому, що принижує гідність поводженню або покаранню в порушення ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, через дискримінацію жінок та відсутність безпеки та будь-якого захисту в країні походження, а також через переслідування колишнього чоловіка та його родини через "кровну помсту".

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2021 року у справі №260/2311/20 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги обґрунтовані такими ж доводами, які зазначені в позовній заяві. Крім того, апелянт звертає увагу на необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо неподання позивачем доказів на підтвердження фактів погроз, переслідування на батьківщині, оскільки подання таких доказів, з огляду на корумпованість поліції Індії, не являється можливим. Також суд першої інстанції не врахував, що надання особі статусу біженця можливе за наявності таких підстав: 1) знаходження за межами країни своєї національної належності; 2) наявність цілком обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: належності до певної соціальної групи на гендерній основі; 4) небажання користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. Враховуючи вказане вище, рішення ДМС України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним та підлягає скасуванню, у зв`язку з чим відповідач зобов`язаній повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається на правильність висновків суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 є громадянкою Республіки Індії, ІНФОРМАЦІЯ_1 , віросповідання сикхізм. Згідно із паспортом громадянина Республіки Індія НОМЕР_1 від 08 жовтня 2013 року вона легально вибула літаком з м. Делі (Індія) та прибула 07 червня 2017 року в Україну, де їй було видано візу України № Y06124436, що була дійсна до 16 червня 2017 року.

Позивач 03 листопада 2017 року звернулася до органу міграційної служби із заявою №55 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій вказала, що причиною свого звернення стало побоювання зазнати переслідування з боку свого чоловіка та його родини. При цьому вказала, що залишила Індію з соціальних причин, оскільки стала жертвою нелюдського поводження, сексуального та домашнього насилля зі сторони свого чоловіка та його матері в Індії. Зверталася у поліцію, однак заяву не прийняли через політичні зв`язки матері чоловіка. Чоловік та його мати неодноразово погрожували їй розправою у випадку втечі. Тому вона не може повернутися до Індії.

Згідно із протоколом співбесіди від 14 листопада 2017 року № 2017КV0055 позивачка вказала, що причиною еміграції до України було отримання допомоги, оскільки чоловік постійно погрожував її вбити та застосовував фізичне насилля. На запитання чи зазнавала вона насильство за ознаками раси, релігії, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи та політичним поглядам позивачка зазначила, що її бив чоловік, а він має політичні зв`язки в Індії. Вирішила втекти, звернулася до свого друга, завдяки якому змогла разом з ним втекти. На запитання членом яких політичних партій чи організацій позивачка була вказала, що не була учасником жодної організації.

Відповідно до Висновку від 24 листопада 2017 року Управління ДМС у Київській області щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатом розгляду заяви, зроблено висновок, що ОСОБА_1 не довела неможливості свого повернення до країни громадянської належності через побоювання стати жертвою переслідування або насилля за жодною з конвенційних ознак: через її расу, національність, віросповідання, громадянство, належність до певної соціальної групи чи політичні переконання. Побоювання заявниці є необґрунтованим та не підтверджені переконливими доказами.

Наказом Управління ДМС в Київській області № 117 від 14 листопада 2017 року було прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_1 .

Не погодившись із прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подала скаргу до ДМС на зазначене рішення.

Відповідно до висновку ДМС від 22 березня 2018 року щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визнано за доцільне задовольнити скаргу ОСОБА_1 на наказ Управління ДМС в Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина та скасувати наказ Управління ДМС в Київській області № 117 від 14 листопада 2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 .

У зв`язку із цим ДМС 26 березня 2018 року прийнято рішення про задоволення скарги ОСОБА_1 за № 48-18.

Наказом Управління ДМС в Київській області № 152/1 від 20 квітня 2018 року прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки ОСОБА_1 .

Наказом Управління ДМС в Київській області № 169 від 05 травня 2018 року позивачку було знято з обліку в Управлінні ДМС в Київській області у зв`язку зі зміною місця проживання та наказом ГУ ДМС в Закарпатській області від 18 травня 2018 року № 23 взято на облік особову справу № 2017КV0055 громадянки ОСОБА_1 .

Наказом ГУ ДМС в Закарпатській області № 28 від 20 червня 2018 року продовжено строк розгляду заяв для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки ОСОБА_1 .

Під час співбесіди, результати якої зафіксовано протоколом від 03 липня 2018 року, ОСОБА_1 повідомила, що не може повернутися до Індії, оскілки побоюється бути покараною та вбитою від рук чоловіка та його матері. Вона була свідком, коли її звернення за захистом проігнорували не тільки її родина, але і поліція та жіноча організація, які покликані стати на захист прав жінок.

Під час співбесіди 18 липня 2018 року ОСОБА_1 зазначила, що зверталась за захистом до жіночої організації "Women Welfare Society", однак дана служба повідомила свекрусі позивача про її візит, тому що вона фінансує дану організацію. Метою приїзду до України було збереження життя, а в аеропорту повідомити про потребу в захисті позивач не змогла, оскільки не володіла мовою.

Мукачівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Закарпатській області 04 травня 2018 року видано свідоцтво серії НОМЕР_2 про народження ОСОБА_2 , у якому батьком вказано ОСОБА_3 , а матір`ю ОСОБА_4 .

На запит ГУ ДМС в Закарпатській області № 2101.4-6303/21.1-18 від 25.05.2018 листом № 58/2-2042 від 19.07.2018 року Управління Служби безпеки України в Закарпатській області повідомило про відсутність інформації щодо наявності обставин, за яких позивача не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На запит ГУ ДМС в Закарпатській області № 2101.4-7787/21.1-18 від 22.06.2018 Сектор Міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області листом № 7456/1/2101-18 від 03.08.2018 повідомив, що за обліками Генерального секретаріату Інтерполу станом на 30 липня 2018 року ОСОБА_4 не значиться.

Відповідно до висновку від 20 липня 2018 року № 2017КV0055 ГУ ДМС в Закарпатській області щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатом аналізу суб`єктивних і об`єктивних елементів заяви, зроблено висновок, що повідомлене ОСОБА_1 не є підставою для визнання її біженцем у відповідності до умов, передбачених частиною 1 пунктом 1 Закону № 3671-VI.

Рішенням ДМС від 23 серпня 2018 року за № 328-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені статтею 1 частиною 1 пунктами 1 чи 13 цього Закону відсутні.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач оскаржила його в судовому порядку та рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року у справі № 260/1170/18 скасовано рішення Державної міграційної служби України "Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" від 23 серпня 2018 року за № 328-18 та зобов`язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2019 року рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року у справі № 260/1170/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії скасовано та у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач 29 листопада 2019 року повторно звернулася із заявою до ГУ ДМС у Закарпатській області про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у країні її громадянської належності не зможе вижити з маленькою півторарічною дитиною та забезпечити гідне і безпечне життя для себе та дитини.

Як вбачається із зазначеної заяви, позивач повідомила, що поза шлюбом у неї народилася дівчинка, і сам факт, що в неї є дочка вже для неї вирок у Індії, тому, боїться за її життя і безпеку. Також зазначила, в якості підстав для надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту зазначила, що не зможе забезпечити свою доньку житлом, їжею, основними засобами гігієни; освітою, а у разі потреби лікуванням; не зможе влаштуватися на роботу і навчання; боїться бути насильно повернутою до колишнього чоловіка, котрий раніше знущався над нею, вчиняв різного роду насилля; не бажає піддати ризику застосування шкідливої традиційної практики, що існує в Індії, її доньку; боїться піддатися стигматизації та осуду з боку суспільства за народження поза шлюбом дитини; боїться знущання, нелюдського та такого, що принижує гідність поводження з боку колишнього чоловіка та його родини через те, що втекла і народила поза шлюбом дитину і у такий спосіб навела ганьбу на їх родину.

ГУ ДМС у Закарпатській області відносно позивача 16 грудня 2019 року складено висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС у Закарпатській області від 16 грудня 2019 року № 143 вирішено приступити до оформлення документів громадянки Індії ОСОБА_1 для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС у Закарпатській області від 10 лютого 2020 року продовжено строк розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Індії ОСОБА_1 до 10 березня 2020 року.

Управлінням Служби безпеки України в Закарпатській області 02 березня 2020 року надано відповідь на запит стосовно громадянки Індії ОСОБА_1 , згідно якої, за результатами здійснення перевірочних заходів встановлено, що вищевказана іноземна громадянка 07 червня 2017 року прибула на територію України авіарейсом "Алмати-Київ", використовуючи отриману у вітчизняній консульській установі за кордоном візу (Y06124436, терміном дії до 16 червня 2017 року, мета поїздки 02 туристична). Після закінчення дозволеного терміну перебування зазначена громадянка Індії не виїхала за межі нашої держави та у період з червня по листопад 2017 року перебувала на території України незаконно. За вказаний період часу ОСОБА_1 не мала наміру звернутися із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також вищевказана іноземка, у порушення вимог чинного міграційного законодавства, не покинула територію України та з метою протиправної легалізації свого перебування 03 листопада 2017 року звернулася до Управління ДМСУ в Київській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України № 328-18 від 23 серпня 2018 року громадянці Індії ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Після відмови, зазначена іноземка оскаржувала вказане рішення в судових інстанція та 29 листопада 2019 року повторно звернулася до ГУ ДМС у Закарпатській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку із нововиявленими обставинами.

З урахуванням невідповідності задекларованій меті потрапляння в Україну, незаконного перебування на території нашої держави протягом 5 місяців, Управління СБУ в Закарпатській області вбачає за доцільне відмовити громадянці Індії ОСОБА_1 у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ГУ ДМС у Закарпатській області 10 березня 2020 року складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстав відсутності умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

ДМС України 21 травня 2020 року прийнято рішення № 168-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Індії ОСОБА_1 .

Вважаючи рішення відповідача рішення № 168-20 від 21 травня 2020 року протиправним, позивач звернулася до суду із цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність рішення ДМС України № 168-20 від 21 травня 2020 року та відсутність обгрунтованих підстав для його скасування, оскільки звернення позивача до відповідача з приводу надання їй статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, має на меті легалізацію її проживання на території України, так як відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI).

Частиною 4 статті 8 цього Закону № 3671-VI передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до частини 6 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI додатковий захист форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця додатково підтверджується міжнародно-правовими документами.

Так, відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону № 3671-VI поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21 жовтня 1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

При цьому суд зазначає, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно з абзацом 5 статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Частиною 7 статті 7 Закону № 3671-VI передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку", видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Отже, на переконання суду, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства, як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту" за іншими причинами, а також суті захисту від 27 квітня 2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Однак, як встановлено судом першої інстанції, при зверненні ОСОБА_1 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вперше, судом апеляційної інстанції зазначено про те, що позивачем до заяви, що подана до міграційного органу, не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, жодних доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до Індії. Позивач також не вказала, чим можуть бути підтвердженні обставини ймовірної небезпеки для неї у випадку повернення до країни громадянської належності Індії.

Таким чином, докази на підтвердження реальних побоювань ОСОБА_1 за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності, як і докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до міграційного органу при розгляді заяви ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як підставу для повторного звернення до міграційного органу із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач вказала на те, що у країні громадянської належності вона не зможе вижити з маленькою півторарічною дитиною та забезпечити гідне і безпечне життя для себе та дитини. У неї поза шлюбом народилася дівчинка, і сам факт, що вона дівчинка - вже для неї вирок у Індії. Оскільки позивач сирота, а тітка відмовилася їй допомагати, тому що не хоче мати проблем від впливової родини чоловіка, від якого вона втекла.

Водночас, під час співбесіди 06 грудня 2019 року позивач повідомила, що батьком доньки є ОСОБА_3 , чоловік, який допоміг їй виїхати з Індії, із яким познайомилася на сторінках соціальних мереж Facebook, коли той працював в Саудівській Аравії, та після прибуття в Україну проживають як сім`я, у зв`язку з чим були розміщені в ПТРБ у Закарпатській області.

Враховуючи той факт, що заявниця як і її чоловіки, сповідують сикхізм, органом міграційної служби проаналізовано інформацію по країні походження Індія з огляду на сповідування позивачем релігії сикхізм та щодо становища дітей в індійському суспільстві, та зазначено наступну інформацію: «Подружня зрада відтепер не є кримінальним злочином, вирішив Верховний суд Індії. Усі судді Верховного суду заявили, що закон про адюльтер є архаїчним та неконституційним. Старі уявлення про те, що чоловік - це злочинець, а жінка - його жертва, більше не слугують добру", - каже суддя Рогінтон Наріман. Такої ж думки суддя Дхананджая Шандрашуд: за його словами, закон "закріплює статус жінок як підлеглих, заперечує гідність, сексуальну свободу і заснований на гендерних стереотипах". Він також зазначив, що метою скасованого закону є контроль за жіночою сексуальністю». (джерело: https://www.bbc.com/ukrainian/news-45664254).

Також Конституція Індії гарантує рівність і забороняє дискримінацію. Конституція гарантувала основні права, а керівні принципи державної політики зобов`язують державу забезпечувати рівноправність і ліквідувати дискримінацію за ознакою статі та сімейного стану.

Крім того, судом встановлено, що Індія ратифікувала Конвенцію про права дитини, а отже виконує зобов`язання як держава-учасниця.

Статтею 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного га психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

З огляду на інформацію по країні походження ОСОБА_5 , яка вийшла заміж за традиціями сикхів, і проживала, як і цивільний чоловік, у сільській місцевості, де розлучення не практикувалися з огляду на релігійні канони, які діють у сикхів, не могла отримати розлучення, щоб ОСОБА_3 зміг одружитися з нею в Індії, з огляду на їх відносини, хоч і віртуальні, які формувалися у соціальних мережах, щоб залишатися разом заявниця вдається до втечі з країни.

Таким чином, доводи позивача про те, що вона залишиться сама з малолітньою дитиною не відповідають фактичним обставинам, оскільки ОСОБА_1 розділить відповідальність за виховання та утримання дитини разом із ОСОБА_3 , який є батьком дитини, що відображено у свідоцтві про народження дитини. Крім того, необхідно зазначити, що ратифікувавши Конвенцію про права дитини, Індія закріпила забезпечення дотримання прав дітей та їх захисту на державному рівні.

Аналізуючи надані відповідачем матеріали, а також матеріали по країні походження (Індія), зокрема матеріали, що надані Регіональним Представництвом УВКБ ООН у справах біженців в Україні, співбесід по уточненню викладених позивачем фактів, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суд першої інстанції, що ОСОБА_1 не навела жодних інших фактів поганого поводження, крім загального твердження про те, що вона сирота і за неї вирішили, за кого вона має вийти заміж, що потягло за собою з часом погане поводження з боку чоловіка. Однак всупереч своїм же твердженням позивач стверджує, що після одруження регулярно відвідувала своїх родичів, доглядала за престарілою хворою бабусею, оформила паспорт для виїзду за кордон у 2013 році, могла спілкуватися у соціальних мережах, мала доступ до мобільного зв`язку.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_1 ніколи не була членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації, утисків на батьківщині за релігійною чи гендерною ознакою не зазнавала. Таким чином, на переконання колегії суддів, немає підстав вважати, що ОСОБА_1 має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної трупи або політичних переконань.

Отже, наведені ОСОБА_1 обставини та факти, не є підставою для визнання її біженцем відповідно до умов, передбачених п. 1 ч. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Щодо доводів позивача про те, що в Індії вона не зможе вижити з маленькою півторарічною дитиною та забезпечити гідне і безпечне життя для себе та дитини, то необхідно зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 народила дитину від чоловіка, який є громадянин Індії, з яким проживала в Україні як сім`я. Батько дитини визнає своє батьківство і не ухиляється від виконання обов`язків батька. Враховуючи ці факти, можна дійти висновку, що в разі повернення до Індії ОСОБА_1 разом з малолітньою донькою можуть продовжувати перебувати під опікою та захистом чоловіка та батька.

Також згідно з матеріалами справи ознак того, що заявниця могла бути причетною до подій, які могли б підвести її під дію положень про виключення, що містяться в підпункті а), b) або з) пункту F статті І Конвенції 1951 року не виявлено.

Узагальнюючи наведене вище, враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а також ст. 1 Женевської Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу 1967 року, ст. ст. 2. З Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Європейської Директиви ЄЄ 2004/83/ЄС від 29 квітня 2004 року, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що ДМС України прийнято законне та обгрунтоване рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також правильними є висновки суду першої інстанції, що звернення позивача до ДМС України є зловживанням процедурою з метою легалізації на території України. Ця умова не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант, у зв`язку із чим позивача згідно з пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН необхідно розглядати як мігранта особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Таким чином, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження позивача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2021 року у справі №260/2311/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді В. Я. Качмар
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 17 червня 2021 року