Справа № 160/7047/21
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2021-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2021 року Справа № 160/7047/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Табінського Олега Володимировича, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» про визнання протиправними та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження та постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника,-
30.04.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Табінського Олега Володимировича, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА», в якій представник позивача просить суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 64593522 від 26.02.2021 року, винесену приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Табінським Олегом Володимировичем при примусовому виконанні виконавчого напису №116615, виданого 01.02.2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С.
- визнати протиправною та скасувати постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 11.03.2021 року ВП № 64593522, винесену приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Табінським Олегом Володимировичем при примусовому виконанні виконавчого напису №116615, виданого 01.02.2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова винесена з порушенням приписів ст. 24 Закону України від 02.06.2016 року № 1404-VIII Про виконавче провадження, оскільки виконавче провадження відкрито не за місцем його проживання, перебування або знаходженням майна з порушенням правил територіальної діяльності, отже, підлягає визнанню протиправною та скасуванню.
Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Табінським Олегом Володимировичем у строк, встановлений судом, відзив на позовну заяву наданий не був.
У відповідності до вимог ст. 165 КАС України пояснення від третьої особи - ТОВ РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» щодо позову або відзиву до суду не надходило.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 року вказану позовну заяву було залишено без руху. Позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) робочих днів, з моменту отримання копії даної ухвали, шляхом надання до суду: заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із зазначенням підстав для поновлення такого строку та відповідні докази щодо отримання або ознайомлення із спірною постановою від 26.02.2021 року, наданням запиту до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області та зазначенням коли саме ПФУ надало позивачу документи та які саме, надати про це відповідні докази; оригіналу документа про сплату судового збору в розмірі 908,00 грн.
У встановлений строк ухвалою суду від 05.05.2021 позивач усунув недоліки адміністративного позову.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити з огляду на таке.
Слід зазначити, що 11.03.2021 року приватним виконавцем Табінським О.В. ще винесено декілька постанов:
Вважаючи постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника протиправними та безпідставними, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою.
Надаючи оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VІІІ від 02.06.2016 (далі також Закон №1404-VІІІ), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 3 Закону №1404-VІІІ, примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Частинами 1, 2 статті 5 Закону №1404-VІІІ передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону.
У частині 1 статті 4 Закону №1404-VIIІ визначено вимоги до виконавчого документа, а саме: у виконавчому документі зазначаються, зокрема, повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи.
У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.
Згідно із приписами частини 4 статті 4 Закону №1404-VIIІ, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю (пункт 10).
Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника (частина 2 статті 24 Закону №1404-VIIІ).
На підставі частини 1 статті 28 Закону №1404-VIIІ, копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Крім того, основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає Закон України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" №1403-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон №1403-VIII).
Згідно зі статтею 1 Закону №1403-VIII, примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (надалі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.
Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 23 Закону №1403-VIII, у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.
Частинами 1, 2 статті 25 Закону №1403-VIII, визначено, що виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя; приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.
Положеннями статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" №1382-IV від 11.12.2003 (далі - Закон №1382-IV) установлено, що "місце перебування" - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; "місце проживання" - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; "реєстрація" - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Частиною 2 статті 2 Закону №1382-IV визначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Відповідно до абзацу 3 пункту 3 розділу ІІІ Інструкції №512/5, у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо).
У разі пред`явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за місцезнаходженням майна боржника до заяви про примусове виконання рішення додається документальне підтвердження, що майно боржника (грошові кошти на рахунках в банках або інших фінансових установах) знаходиться(яться) на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця (абз. 4 п. 3 розд. ІІІ Інструкції №512/5).
Згідно з пунктом 4 розділу ІІІ Інструкції №512/5, виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону, про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред`явлення виконавчого документа.
Пунктом 5 розділу ІІІ Інструкції №512/5 встановлено, що у разі відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
Згідно із пунктом 10 розділу ІІІ Інструкції №512/5, місце виконання рішення визначається відповідно до вимог, встановлених статтею 24 Закону.
За змістом пункту 13 розділу ІІІ Інструкції №512/5, приватний виконавець самостійно проводить перевірку інформації про наявність боржника, його майна, місця роботи в іншому виконавчому окрузі або залучає для перевірки цієї інформації іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій за встановленою типовою формою (додаток 3).
Відповідно до пунктів 1 та 2 глави 12 розділу І Порядку №296/5, захист цивільних прав здійснюється нотаріусом шляхом вчинення виконавчого напису. Виконавчі написи вчиняються нотаріусами на документах, які встановлюють заборгованість або передбачають повернення майна.
Згідно з підпунктами 2.1, 2.2 пункту 2 глави 16 розділу II Порядку №296/5, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені:
- відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника;
- дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи;
- номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи;
- строк, за який має провадитися стягнення;
- інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо.
Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.
У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача.
Пунктом 4 Глави 16 розділу II Порядку №296/5 визначено зміст виконавчого напису, зокрема, найменування та місце проживання (місцезнаходження) боржника, дату й місце його народження, місце роботи (для фізичних осіб), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб).
Відповідно до підпунктів 7.1, 7.6 глави 16 розділу II Порядку №296/5, у справах нотаріуса залишається копія документа, що встановлює заборгованість, чи правочину, за яким здійснюється стягнення, або витяг з особового рахунку боржника і примірник виконавчого напису. Якщо для вчинення виконавчого напису, крім документа, що встановлює заборгованість, необхідно подати й інші документи, зазначені в Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172, то вони до виконавчого напису не приєднуються, а залишаються у матеріалах нотаріальної справи.
Під час розгляду справи судом встановлено, що приватний виконавець Табінський Олег Володимирович здійснює примусове виконання рішень у виконавчому окрузі міста Києва.
Також, встановлено, що боржником у виконавчому провадженні №64593522 є фізична особа ОСОБА_1 , яка, згідно штемпелю у паспорті (серія НОМЕР_8 з 14.07.1987 по 22.09.2016 зареєстрована була за адресою: АДРЕСА_1 ; з 22.09.2016 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
Підставою для прийняття відповідачем до виконання виконавчого документу стало зазначене у заяві про примусове виконання рішення фактичне місце проживання позивача за адресою: АДРЕСА_2 .
Отже, з огляду на встановлені судом обставини, зазначена в заяві про відкриття виконавчого провадження адреса місця проживання боржника документально не підтверджена, тому таку інформацію неможливо вважати відомостями, що ідентифікують боржника.
З аналізу встановлених обставин вбачається, що місце проживання та місце роботи боржника не відноситься до виконавчого округу, на території якого приватний виконавець Табінський Олег Володимирович здійснює діяльність та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України, а виконавчий документ у виконавчому провадженні №64593522 прийнято до виконання відповідачем не за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи.
Жодних доказів проживання, перебування позивача в місті Києві, як і знаходження в останньому її майна відповідачем суду не надано.
Зазначена вище адреса місця проживання позивача в місті Києві вперше була зазначена приватним нотаріусом Гораєм Олегом Станіславовичем у виконавчому написі, після чого була вказана в заяві приватному виконавцю про примусове виконання виконавчого напису.
Водночас, вказана у виконавчому написі та заяві стягувача інформація про проживання боржника у місті Києві, не може слугувати достатньою та достовірною підставою для відкриття виконавчого провадження з примусового виконання цього виконавчого напису у місті Києві без перевірки приватним виконавцем інформації щодо проживання боржника на дату відкриття виконавчого провадження, оскільки у протилежному випадку допускалася б можливість зазначення стягувачем будь-якої адреси боржника (не підтвердженої доказами) задля штучної зміни виконавчого округу.
При цьому, суд враховує, що Закон № 1404-VIII не передбачає можливості передачі приватним виконавцем виконавчого документа після відкриття виконавчого провадження у разі отримання інформації про відсутність у його виконавчому окрузі місця проживання чи майна боржника, а тому перевірка відповідних даних має проводитись саме на стадії вирішення питання про відкриття виконавчого провадження, оскільки здійснення заходів примусового виконання вимог виконавчого документа у м. Києві значно обмежує права боржника на участь у виконавчому провадженні з огляду на територіальну віддаленість через фактичне проживання позивача у Вінницькій області.
Отже, у даному випадку відповідач, отримавши заяву про примусове виконання рішення, повинен був перевірити, чим підтверджується факт проживання позивача в місті Києві, оскільки з документів чітко вбачається, що зареєстрованим, тобто документально підтвердженим місцем проживання позивача, є АДРЕСА_3 (з 22.09.2016 року зареєстрована заданою адресою), згідно штемпелю у паспорті (серія НОМЕР_8 з 14.07.1987 по 22.09.2016 зареєстрована була за адресою: АДРЕСА_1 , і, встановивши, що таких доказів немає, повернути виконавчий документ стягувачу.
Щодо посилання відповідача на позицію Верховного Суду від 09 грудня 2020 року (справа № 460/3537/20) суд зазначає наступне.
Верховний Суд у цій справі, за подібних обставин, за участі приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В. Л., дійшов висновку про правомірність її дій щодо відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого напису, в якому було вказано адресу місця фактичного проживання боржника, що знаходиться в межах виконавчого округу м. Києва.
Проте, 31 березня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, за аналогічних обставин справи, ухвалив постанову у справі №380/7750/20 за позовом фізичної особи до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової Марії Вікторівни про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, де висловив протилежну позицію.
Так, у справі № 380/7750/20, Верховний Суд залишив рішення судів попередніх інстанцій в силі, які визнали протиправною та скасували постанову про відкриття виконавчого провадження з підстав того, що, на момент відкриття виконавчого провадження, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Малкова М. В. не володіла достовірною інформацією про фактичне проживання боржника у місті Києві, оскільки стягувач не надав жодних підтверджуючих документів.
Така ж позиція викладена Верховним Судом у постановах від 29.04.2021 року у справі № 300/3258/20, від 05.05.2021 року у справах № 620/2957/20, № 280/5862/20.
Тобто, Верховний Суд висловив правові висновки щодо правильного застосування норм матеріального права з приводу спірних правовідносин і ці правові висновки, відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, є обов`язковими для судів.
За таких обставин, суд повинен керуватися останньою практикою Верховного Суду.
Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що у відповідача - приватного виконавця, на час відкриття виконавчого провадження №64593522 не було доказів проживання, перебування боржника у виконавчому окрузі міста Києва, у зв`язку з чим оскаржувана постанова від 26.02.2021 року про відкриття виконавчого провадження №64364285 прийнята відповідачем всупереч вимог частини 2 статті 24 Закону України №1404-VIII, оскільки виконавчий документ прийнято до виконання з порушенням правил територіальної діяльності приватних виконавців за наявності достовірної інформації про місце проживання та перебування боржника (позивача) в іншому виконавчому окрузі.
Згідно із пунктом 10 частини 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.
Таким чином, у даному випадку приватний виконавець повинен був повернути виконавчий документ стягувачу у зв`язку із пред`явленням його не за місцем виконання, чого в даному випадку зроблено не було.
Вказані обставини не були перевірені та враховані відповідачем під час винесення спірної постанови про відкриття виконавчого провадження, а тому таке рішення приватного виконавця є таким, що винесено з порушенням норм чинного законодавства, не у спосіб та не в порядку, які встановлені Законом України "Про виконавче провадження".
Разом з тим, системний аналіз норм Законів 1403-VIII та № 1404-VIII свідчить, що приватний виконавець може приймати до виконання лише виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника, які знаходяться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.
При цьому законодавець оперує саме терміном «місце проживання, перебування» боржника, а не «зареєстроване місцем проживання» як чинником, який впливає на визначення місця виконання рішення. Спираючись на цільове тлумачення норми статті 24 Закону 1404-VIII у системному зв`язку з іншими положеннями зазначеного Закону 1404-VIII, таку її конструкцію можна пояснити тим, що виконавчі дії мають провадитися з урахуванням (в межах) дійсного/фактичного місця проживання боржника. Тобто «примусове виконання» рішень має бути певним чином «наближеним», прив`язаним до місця проживання/перебування боржника, що, окрім іншого, дасть змогу останньому (чи принаймні створить йому відповідні умови) належним чином реалізовувати свої права та обов`язки як учасника виконавчого провадження (як-от: ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення). Отже, місце проживання має відповідати дійсності. Іншими словами, не стільки номінальна адреса проживання боржника, скільки його фактичне, реальне місце проживання повинні визначати місце виконання рішення задля досягнення мети виконавчого провадження і дотримання його засад, визначених статтею 2 Закону № 1404-VIII.
Аналіз положень Цивільного кодексу України у зіставленні з положеннями Закону № 1382-IV дозволяє зробити висновок, що місцем проживання особи є житло, в якому вона проживає (постійно або тимчасово). Особа не обмежена у можливості мати більше, ніж одне місце проживання, проте реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою, яку особа сама вибрала і за якою вестиме листування з фізичними/юридичними особами, контролюючими органами, отримуватиме офіційну кореспонденцію. Відомості про місце проживання вносяться, серед іншого, до паспорта громадянина України.
Сама лише вказівка на місце проживання, яке не має жодного взаємозв`язку з особою боржника, не може вважатися достатньою підставою для прийняття виконавчого документа приватним виконавцем, виконавчий округ якого охоплює місце виконання, визначеного за цією адресою. За описаної вище ситуації визначення місця виконання виконавчого документа щодо позивача (як фізичної особи-боржника) має відбуватися за зареєстрованим місцем проживання боржника. Будь-яка інша адреса місця проживання чи відомості про місце перебування особи-боржника можуть слугувати додатковою інформацією і сприяти примусовому виконанню рішення, але не використовуватися як юридичний факт, з яким Закон № 1404-VIII пов`язує місце виконання рішення, а з ним і виконавчий округ приватного виконавця.
На цій підставі приватний виконавець дійшов висновку про проживання боржника у м. Києві та, як наслідок, наявність підстав для відкриття ним виконавчого провадження.
Водночас і у заяві про примусове виконання рішення, і у виконавчому написі, містилися відомості щодо адреси реєстрації місця проживання позивача АДРЕСА_1 .
Отримавши заяву стягувача про примусове виконання виконавчого напису приватного нотаріуса, в якому, як і в указаному виконавчому документі, зазначено дві різні адреси боржника, приватний виконавець не міг не звернути уваги, що ці адреси, якщо вирішувати питання про прийняття до виконання цього виконавчого документа, відсилають до різних виконавчих округів (Тернопільська область та місто Київ).
Спільним для обох понять "місце проживання" і "зареєстроване місце проживання" є те, що особа проживає (має право проживати) в обох місцях, водночас для офіційного «спілкування» з фізичними/юридичними особами, контролюючими органами визначає лише одне із них і несе відповідальність за свій вибір (у тому сенсі, приміром, що зареєстроване місце проживання є своєрідним орієнтиром для державних органів, фізичних/юридичних осіб при визначенні територіальної юрисдикції судових справ за участі цієї особи; надсилання поштової кореспонденції за зареєстрованим місцем проживання є умовою належного повідомлення особи).
Враховуючи викладене, визначення місця виконання виконавчого документа щодо позивача (як фізичної особи-боржника) має відбуватися за зареєстрованим місцем проживання боржника. Будь-яка інша адреса місця проживання чи відомості про місце перебування особи-боржника, можуть слугувати лише додатковою інформацією і сприяти примусовому виконанню рішення.
Відповідачем не надано обґрунтованих пояснень та доказів на підтвердження факту проживання позивача на території м. Києва, або наявності у боржника майна або про отримання ним доходів на території м. Києва.
Суд зазначає, якщо ж трактувати місце виконання рішення, у той спосіб, як це зробив відповідач, то це (за своєю зовнішньою формою прояву) створюватиме умови для підміни суті визначеного Законом № 1404-VIII місця виконання рішення і пов`язаного з ним визначенням виконавчого округу приватного виконавця на формальність, що у підсумку нівелюватиме сенс виконавчого провадження і засади, з дотриманням яких воно має здійснюватися загалом.
Щодо постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 11.03.2021 року, яка винесена у межах виконавчого провадження №64593522, суд зазначає наступне.
Пунктом 23 частини 1 статті 4 КАС України похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Зважаючи на те, що спірна постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 11.03.2021 року винесена у межах виконавчого провадження №64593522, водночас постанову про відкриття виконавчого провадження від 26.02.2021 року №64593522 судом визнано протиправною, суд приходить до висновку, що постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, також підлягає визнанню протиправною та скасуванню, а відповідна позовна вимога - задоволенню.
Частиною 1 статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно з частиною 2 статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Слід також зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Приватним виконавцем, як суб`єктом владних повноважень не виконано покладеного на нього обов`язку щодо доказування правомірності прийняття оскаржуваної постанови.
За наведених обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як видно з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати у вигляді судового збору у загальній сумі розмірі 1816 грн., які підлягають стягненню з відповідача, що підтверджується копією дубліката квитанції № 9229-5438-9835-0653 від 14.04.2021 року про сплату судового збору у сумі 908 грн. та копією дубліката квитанції № 9233-0448-1144-0587 від 19.05.2021 року про сплату судового збору у сумі 908 грн.
Керуючись ст. ст. 139, 241-242, 244-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Табінського Олега Володимировича, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» про визнання протиправними та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження та постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника - задовольнити повністю.
Визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 64593522 від 26.02.2021 року, винесену приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Табінським Олегом Володимировичем при примусовому виконанні виконавчого напису №116615, виданого 01.02.2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С.
Визнати протиправною та скасувати постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 11.03.2021 року ВП № 64593522, винесену приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Табінським Олегом Володимировичем при примусовому виконанні виконавчого напису №116615, виданого 01.02.2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С.
Рішення суду першої інстанції за наслідками розгляду справи, визначеної ст. 287 КАС України, набирає законної сили у строк та порядок визначений ст. 272 КАС України.

Рішення суду першої інстанції за наслідками розгляду справи, визначеної ст. 287 КАС України, оскаржується у строк та порядок встановлений ч. 6 ст. 287 КАС України.

Суддя С. В. Прудник