Справа № 522/3979/20
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2021-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2021 р.м. ОдесаСправа № 522/3979/20
Час і місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:

14:06, м. Одеса;

Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:

13.04.2021 року;

Головуючий в 1 інстанції: Свячена Ю.Б.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Димерлія О.О.

Танасогло Т.М.

За участю: секретаря Іщенка В.О.

представника апелянта Погожого Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 7 квітня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

скасувати постанову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області ПН МОД №002701 від 27.02.2020 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП, відносно громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

справу про адміністративне правопорушення відносно громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю у його діях складу та події адміністративного правопорушення;

скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 18.01.2019 року №49 про примусове повернення громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 до країни походження;

визнати протиправними дії посадових осіб Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, а саме: головного спеціаліста відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення ОСОБА_2 та заступника начальника ГУ ДМС Максименка Анатолія Васильовича по притягненню ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та прийняттю рішення про його примусове повернення до країни походження.

Разом з цим, апеляційний суд враховує, що у прохальній частині позову допущено технічну описку у даті рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про примусове повернення громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 до країни походження, яка фактично не впливає на вирішення спору у цій справі.

В обґрунтування позову зазначено, що під час накладення адміністративного стягнення за порушення правил перебування іноземців в Україні та прийняття рішення про повернення до країни походження органом міграційної служби не було з`ясовано обставин, що свідчать про загрозу життю і здоров`ю позивача у разі повернення до країни походження. При цьому, загальновідомим є те, що в Сирійській Арабській Республіці вже тривалий час продовжується внутрішній збройний конфлікт, який останнім часом переріс у міжнародний та супроводжується бомбардуванням мирного населення, насильством та систематичним порушенням прав людини, що відповідно до положень ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» прямо забороняє примусове повернення, видворення чи передачу іноземця до країни походження. Наведене, а також те, що під час прийняття оспорюваних рішень відповідачем не забезпечено належним чином прав позивача на надання пояснень, на правову допомогу і всебічний розгляд справи про правопорушення, свідчить про необґрунтованість та неправомірність рішень суб`єкта владних повноважень, що є безумовною підставою для їх скасування.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 7 квітня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Суд скасував постанову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області ПН МОД №002701 від 27 лютого 2020 року відносно громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 , провадження у справі про адміністративне правопорушення закрив.

Скасував рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №89 від 27 лютого 2020 року про примусове повернення громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 до країни походження.

Вирішуючи спір по суті та частково задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що є загальновідомим фактом, що у Сирії існує тривалий збройний конфлікт, який супроводжується обстрілами і бомбардуванням населених пунктів та об`єктів соціальної інфраструктури, ситуація в цій країні є вкрай небезпечною і складною. Збройні зіткнення між військами офіційної влади Сирії та опозиційно налаштованими воєнізованими збройними угрупуваннями охопили значну територію цієї країни та її населення, тож ситуація там є дуже напруженою і небезпечною для життя і безпеки людей, які там перебувають. Про події в Сирії інформують численні засоби масової інформації і ситуацію в цій країні обговорюють міжнародні організації, тож ці обставини доказуванню у справі не потребують.

З огляду на те, що висновки про вчинення позивачем адміністративного правопорушення та наявність підстав для його примусового повернення до країни походження складені без урахування усіх обставини щодо ситуації в країні громадянської належності позивача, яка суттєво змінилася після його виїзду і стала небезпечною для його життя, суд першої інстанції визначив, що оспорювані постанова та рішення відповідача не відповідають критерію обґрунтованості і правомірності, що є безумовною підставою для їх скасування.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки нормам законодавства, що регулює спірні правовідносини, та обставинам справи і помилково не враховано, що проведеним аналізом матеріалів особової справи позивача можливо визначити безпідставність побоювань зазнати переслідувань. Аналізом особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивач з Сирії з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на батьківщині, ані поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками, передбаченими положеннями Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Аналізом наданих матеріалів із наявної інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити і відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання додаткового захисту в Україні, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Разом з цим, на момент прийняття оспорюваних рішень відсутні дані про перебування позивача на території України на законних підставах, у тому числі стосовно нього не вирішено питання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. З огляду на те, що не підтвердженими є обставини, за яких позивач не може бути повернутий до країни походження, позивач є нелегальним мігрантом та не має підстав для подальшого перебування на території України і не вчиняє дії щодо добровільного повернення до країни громадянської належності, постанова про накладення штрафу та рішення про примусове повернення до країни походження прийняті обґрунтовано, у повній відповідності положенням ч. 1 ст. 203 КУпАП та ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», на виконання повноважень Управління, а тому у суду першої інстанції не виникло правових обставин для задоволення адміністративного позову.

Судом першої інстанції з`ясовано та, як встановлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирії, уродженцем м. Хама.

Позивач останнього разу прибув до України 30.08.2000 року легально, за паспортним документом громадянина Сирії для виїзду за кордон Серії НОМЕР_1 , термін дії якого закінчився. На даний час позивач документований паспортним документом громадянина Сирії для виїзду за кордон Серії НОМЕР_2 , терміном дії від 22.01.2019 року по 21.07.2021 року. Під час перебування в Україні проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_3 позивач є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2015 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 2 (двох) років обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбування покарання з випробувальним строком на 1 (один) рік.

Також, 16.06.2014 року позивач звертався до ГУ ДМС в Одеській області із заявою за №152 про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи №2014OD0152 Управлінням у справах біженців ГУ ДМС в Одеській області складений висновок від 18.04.2016 року про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі особової справи Державною міграційною службою України прийнято рішення від 24.05.2016 року №260-16, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач оскаржив його в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 5 квітня 2017 року по справі №815/3920/16, визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 24.05.2016 року №260-16 щодо відмови позивачу у наданні додаткового захисту.

Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16.06.2014 року про надання йому додаткового захисту.

Постановою Верховного Суду від 6 лютого 2018 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 5 квітня 2017 року залишено без змін.

На виконання судового рішення у вказаній справі ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ від 10.07.2017 року №127 про повторний розгляд заяви ОСОБА_1 від 16.04.2014 року про надання йому додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС в Одеській області від 04.09.2017 року №166 призупинено розгляд вказаної заяви у зв`язку із зникненням ОСОБА_1 .

На підставі наказу від 06.02.2018 року №23 Управлінням продовжено розгляд поданої позивачем заяви.

17.09.2019 року позивачем подано ГУ ДМС в Одеській області заяву про припинення вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із наміром отримати дозвіл на імміграцію до України.

Наказом ГУ ДМС в Одеській області від 17.09.2019 року №177 припинено розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повернуто позивачу паспортний документ та визнано недійсною довідку про звернення за захистом №008153.

17.09.2019 року позивачу вручено попередження №5/1-703 про неприпустимість незаконного перебування на території України.

Також, 26.02.2020 року до ГУ ДМС в Одеській області надійшло подання УСБУ в Одеській області, відповідно до якого громадянин Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має відношення до функціонування злочинної схеми легалізації іноземців.

27.02.2020 року головним спеціалістом ГУ ДМС в Одеській області Карай М.Ю., керуючись ст.ст. 254, 255, 256 КУпАП України, складено протокол про порушення громадянином Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , правил перебування іноземців в Україні, а саме: ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну, з призначенням розгляду справи про правопорушення на 27.02.2020 року о 11:00 год. в приміщенні територіального органу (підрозділу) Державної міграційної служби України за адресою: 65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 64.

Розглянувши вказаний протокол, постановою заступника начальника ГУ ДМС в Одеській області Максименко А.В. від 27.02.2020 року Серії ПН МОД №002701, за порушення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до ч. 1 ст. 203 КУпАП України на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 грн.

Справа про адміністративне правопорушення розглянута за участю позивача, після чого постанова була вручена йому під підпис.

Згідно квитанції №0.0..1 штраф оплачений позивачем у цей же день.

Рішенням ГУ ДМС в Одеській області від 27.02.2020 року №89 вирішено примусово повернути в країну походження громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 07.03.2020 року включно.

Заборонено громадянину Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в`їзд на територію України терміном на 3 (три) роки.

Вказане рішення вручено позивачу під розписку 27.02.2020 року, в якій ним застережено про зобов`язання залишити територію України не пізніше 07.03.2020 року, обізнаність із положеннями ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо примусового видворення у разі ухилення від виїзду у визначений строк, одержання роз`яснень щодо порядку оскарження цього рішення. Також, позивачем застережено про те, що він не відмовляється від виконання рішення та наміру щодо його оскарження не має.

Під час прийняття вказаного рішення Управлінням враховано пояснення позивача, згідно яких він зазначив, що прибув на територію України з метою навчання в Університеті ім. Мечникова. Територію України у визначений термін не покинув через те, що бажав проживати на території України.

Також, під час прийняття вказаного рішення Управлінням враховано сплив терміну засудження позивача; відсутність заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; відсутність звернення позивача про продовження строку перебування на території України та відсутність обставин для застосування такої процедури; відсутність у позивача постійного місця проживання та законних джерел для існування; відсутність обставин, передбачених ст.ст. 30, 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», які забороняють примусове повернення громадянина, а також підстав вважати, що після повернення позивача до країни громадянської належності можуть бути порушені основні права та свободи у відповідності до критеріїв Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 та Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання від 1984 року.

Не погоджуючись із рішеннями Управління, посилаючись на їх необґрунтованість та неправомірність, позивач звернувся до суду із цим позовом, в якому ставиться питання про визнання неправомірними дій посадових осіб Управління та скасування рішень відповідача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року №3773-VI.

За визначенням, наведеним у п.п. 7, 14 ч. 1 ст. 1 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - це іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні;

нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Згідно засад правового статусу іноземців та осіб без громадянства, передбачених ст. 3 вказаного Закону, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначені ст. 4 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI.

Зокрема, частинами 2, 3, 13 вказаної статті Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства, яких визнано біженцями в Україні або яким надано притулок в Україні, вважаються такими, які постійно проживають на території України з моменту визнання біженцем в Україні або надання притулку в Україні. Постійне проживання на території України біженців підтверджується посвідченням біженця.

Іноземці та особи без громадянства, яких визнано особами, що потребують додаткового захисту, або яким надано тимчасовий захист в Україні, вважаються такими, які на законних підставах тимчасово проживають на території України на період дії обставин, за наявності яких додатковий чи тимчасовий захист було надано. Тимчасове проживання на території України таких іноземців та осіб без громадянства підтверджується посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, або посвідченням особи, якій надано тимчасовий захист в Україні.

Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою навчання та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період навчання.

У частині 14 вказаної статті Закону (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.

Разом з цим, за правилами ч.ч. 3, 13, 14 ст. 5 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах четвертій - п`ятнадцятій, вісімнадцятій та двадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання.

Підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною тринадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, дійсний поліс медичного страхування, документ, що підтверджує факт навчання в Україні, та зобов`язання навчального закладу повідомити центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, про відрахування з такого закладу.

Підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною чотирнадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства і документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України, дійсний поліс медичного страхування. Якщо шлюб між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства було укладено за межами України відповідно до права іноземної держави, дійсність такого шлюбу визначається згідно із Законом України "Про міжнародне приватне право".

Згідно із ч. 1 ст. 23 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 5 ст. 26 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Слід враховувати, що відповідно до ст. 31 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Водночас, процедура примусового повернення іноземця та особи без громадянства реалізується на підставі постанови адміністративного суду відповідно до ст. 288 КАС України.

Отже, передбачені ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» обставини як підстави неможливості примусового повернення іноземця або особи без громадянства чи їх примусового видворення підлягають дослідженню у відповідній справі за позовом компетентного органу.

Виходячи зі спірних правовідносини, що виникли між учасниками у цій справі, апеляційний суд враховує, що іноземці або особи без громадянства мають підтверджувати законність свого перебування на території України.

Документами, що засвідчують законність перебування іноземця, особи без громадянства на території України, можуть бути, у тому числі посвідка на тимчасове проживання; довідка, що підтверджує факт звернення за становленням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту; дозвіл на імміграцію.

Не дотримання правил законного перебування іноземця або особи без громадянства на території України є прямим наслідком для визначення цих осіб нелегальними мігрантами та прийняття органом міграційної служби рішення про їх примусове повернення до країни громадянської належності.

Апеляційний суд враховує, що на територію України позивач в`їхав легально з метою навчання.

По закінченню обставин, що були підставою для законного перебування на території України з урахуванням випробувального строку у зв`язку із звільненням від відбування покарання, позивач не за оформленням у передбаченому порядку документів, які дають йому правові підстави для перебування на території України, не звертався.

У тому числі, позивачем відкликано свою заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Повторно із відповідними заявами щодо надання цього захисту позивач не звертався.

Сукупність обставин справи свідчить про те, що оспорюване рішення відповідача прийнято в межах повноважень органу міграційної служби та у відповідності до положень ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 203 КУпАП порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, - тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, факт порушення іноземцем правил перебування в Україні є підставою для накладення адміністративного стягнення у визначеному розмірі та порядку.

При цьому, досліджуючи обставини цієї справи, апеляційний суд враховує, що позивач приймав участь у справах з вирішення питання про притягнення до адміністративної відповідальності та повернення до країни громадянської належності, відповідні рішення прийняті з у рахуванням наданих позивачем пояснень. При прийнятті відповідачем рішень позивач зазначав про обізнаність порушення ним правил перебування на території України, а також із тим, що він фактично являється нелегальним мігрантом. Заперечень з приводу прийнятих рішень не надав, суму адміністративного стягнення сплатив у повному обсязі, тому числі не посилався на обставини, які б могли вплинути на їх прийняття, не підтвердив законність перебування на території України відповідними матеріалами.

З огляду на те, що позивач не підтвердив законність свого перебування на території України відповідними матеріалами, колегія суддів вважає, що у відповідача були всі правові підстави для прийняття оспорюваних рішення та постанови.

Разом з цим, апеляційний суд зазначає, що провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності та провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України є окремими категоріями справ та розглядаються адміністративними судами за окремим порядком, передбаченим відповідно ст. 286 КАС України та ст. 288 КАС України.

Особливості цих категорій справ дають колегії суддів підстави вважати не можливим їх розгляд в одному провадженні, у тому числі з урахуванням положень ст. 172 КАС України.

Наведене помилково залишено судом першої інстанції поза увагою, чим допущено порушення вказаних правил адміністративного процесуального законодавства.

Разом з цим, з огляду на те, що питання про роз`єднання позовних вимог вирішується до початку розгляду справи по суті, у тому числі за результатом окремо виділених вимог судом першої інстанції мають бути прийняті окремі судові рішення, апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості застосувати положення ч. 6 ст. 172 КАС України на стадії апеляційного провадження.

Враховуючи викладене, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини та обставинам справи, ґрунтуються на неправильному застосуванні норм процесуального права, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до ст. 317 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

У тому числі, апеляційний суд враховує, що на момент звернення із апеляційною скаргою апелянтом не було оплачено судовий збір в частині оскарження рішення суду щодо скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

З огляду на те, що ставка судового збору за подання заяви із відповідними вимогами складає 454 грн. (0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб) і з урахуванням вимог п.п. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року №3674-УІ ставка судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду в цій частині становить 681 грн. (150% від 454 грн.), на момент закінчення розгляду справи судовий збір не є сплаченим апелянтом, апеляційний суд доходить висновку про його стягнення з відповідача.

Керуючись ст.ст. 139, 271, 286, 288, 308, 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 7 квітня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, ) на користь Державного бюджету України (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106; ; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача: UA0026001; код класифікації доходів бюджету: 22030106) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 630 (шістсот тридцять) грн. 60 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 17.06.2021 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

Т.М. Танасогло