Справа № 620/6231/20
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/6231/20 Суддя (судді) першої інстанції: Скалозуб Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні ді,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Чернігівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі - відповідач), у якому просила:

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області в призначенні ОСОБА_1 , пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства відповідно до ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити ОСОБА_1 , пенсію за віком, як матері інваліда з дитинства відповідно до статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» починаючи з 22 вересня 2020 року.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року позов задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що донька позивача визнана інвалідом з дитинства, мала медичні показання для визнання її інвалідом дитинства до 18-річного віку, позивач досягла 50 років та має трудових стаж більше 15 років, а відтак має право на призначення дострокової пенсії.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на неповне з`ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

На переконання апелянта, ним правомірно відмовлено позивачу в призначенні пільгової пенсії, оскільки поданий позивачем пакет документів не відповідає вимогам законодавства та не свідчить про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку та не свідчить про виховання саме дитини-інваліда до цього віку.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2021 відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Від позивача у справі надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій позивач заперечує проти наведених відповідачем доводів у апеляційній скарзі та просить залишити рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року без змін.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

ОСОБА_1 має загальний страховий стаж більше 15 років, що не заперечується відповідачем та підтверджується наданою копією трудової книжки (а.с. 14-15).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 20 вересня 1989 року Об`єднанською сільською радою Новгород-Сіверського району Чернігівської області, ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13).

У зв`язку з реєстрацією 12.11.22011 шлюбу донькою позивача, її прізвище змінено з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 », що підтверджується копією рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01.07.2015 №750/4850/15-ц (а.с. 71).

01.02.2019 ОСОБА_2 встановлено з 17.02.2019 другу групу інвалідності з дитинства, діагноз: Q23.8, на строк до 01.03.2020, причина інвалідності - інвалідність з дитинства, що підтверджується довідкою МСЕК серія АВБ №069902, виданою Чернігівською спеціалізованою кардіологічною міжрайонною МСЕК (а.с. 39).

Відповідно до довідки МСЕК Серії 12 ААБ № 678222, виданої Чернігівською спеціалізованою кардіологічною міжрайонною МСЕК 04.06.2020, ОСОБА_2 з 01.03.2020 встановлено третю групу інвалідності безтерміново, причина інвалідності - інвалідність з дитинства (а.с. 38).

Згідно відповіді Комунального некомерційного підприємства «Дитяча поліклініка №2» Чернігівської міської ради від 08.07.2019 № 01-10/751, захворювання, що призвело до інвалідізації ОСОБА_2 у віці 29 років, є вродженим (Q23.8) (а.с. 37).

У Формі індивідуальної програми реабілітації інваліда № 150 від 01.02.2019 також вказано причину інвалідності - інвалідність з дитинства (а.с. 40-41).

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 06.03.2019 Управлінням праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради, ОСОБА_2 є інвалідом з дитинства та отримує соціальну пенсію (а.с. 42).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після досягнення 56-ти річного віку, маючи більше 15-ти років трудового стажу, 22.09.2020 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою та відповідними документами для призначення пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства відповідно до статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с. 44).

Листом № 2500-0346-8/38761 від 07.10.2020 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області повідомлено позивачу про відмову в призначенні пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства з тих підстав відсутності підтверджуючих документів про визнання дитини інвалідом з дитинства, що визначені чинним законодавством (а.с. 45).

Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач звернулась до Чернігівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні - в соціальній і правовій державі, в якій визнається і діє принцип верховенства права (статті 1, 3 та 8).

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.

Особливою формою здійснення права на пенсію є пенсійні правовідносини, які водночас виступають як один із видів суспільних відносин. Пенсійні правовідносини розглядаються як особлива форма соціальної взаємодії, що об`єктивно виникає в суспільстві відповідно до закону, учасники якої мають взаємні кореспондуючі права та обов`язки і реалізують їх з метою задоволення своїх потреб та інтересів в особливому порядку, який не заборонений державою чи гарантований і охороняється нею в особі певних органів.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Крім того, суд зазначає, що пенсії за віком відповідають ознакам такої категорії як власність, а тому не залежать від місця проживання особи пенсіонера, а її протиправне позбавлення буде порушенням гарантій, передбачених частиною четвертою статті 41 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Порядок нарахування та виплати пенсії регламентовано Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) , Законом України « Про пенсійне забезпечення» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 3 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР право на забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням згідно з цими Основами мають застраховані громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено законодавством України, а також міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно із пунктом 1 частини першої та частиною четвертою статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

В силу приписів пункту 3 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають, зокрема, жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.

Аналогічні приписи містяться в статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1991 року (надалі Закон № 1788), відповідно до яких жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (пункти "є" і "ж" статті 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (стаття 94).

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону № 1058-IV виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, види пенсійного забезпечення; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення.

Пунктом 16 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з пунктом 2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги.

У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності).

Так, відповідно до розділу XVI «Уроджені аномалії (вади розвитку), деформація та хромосомні порушення. Уроджені вади розвитку системи кровообігу», пункту 1 підпункту 1.14 Переліку медичних показань, що дають право на одержання соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 16 років, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерством праці та соціальної політики України, Міністерства фінансів України від 08.11.2001 року № 454/471/516 захворювання з діагнозом Q23.8 належить до уродженої аномалії (вади розвитку).

Як було встановлено вище 01.02.2019 ОСОБА_2 встановлено з 17.02.2019 другу групу інвалідності з дитинства, діагноз: «Q23.8», причина інвалідності - інвалідність з дитинства, що підтверджується довідкою МСЕК серія АВБ №069902, виданою Чернігівською спеціалізованою кардіологічною міжрайонною МСЕК.

Тобто, даним висновком підтверджено, що ОСОБА_2 у 29-ти річному віці визнана інвалідом з дитинства та мала медичні показники для визнання її інвалідом дитинства до 16-річного віку відповідно до наказу МОЗ України №482 від 04 грудня 2001 року.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ані стаття 17 Закону № 1788, ані стаття 115 Закону № 1058 не передбачають такої обов`язкової умови для виникнення права на дострокову пенсію у матері (з приводу якої позивач звернулася до органу Пенсійного фонду) як встановлення дитині інвалідності саме до досягнення нею шестирічного віку.

Підпунктом 5 пункту 2.1. Порядку №22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які засвідчують особливий статус особи, зокрема, документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю (при призначенні пенсії згідно з абзацом першим пункту 3 частини першої статті 115 Закону).

Згідно приписів пункту 2.17 цього ж Порядку, при призначенні пенсій жінкам, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, матерям осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку, а також, у разі відсутності матері або за її згодою, чоловікам, які здійснювали виховання п`ятьох або більше дітей чи дитини з інвалідністю, факт народження дитини встановлюється на підставі свідоцтва про народження, а її виховання до зазначеного віку - на підставі свідоцтва про народження чи паспорта дитини.

Таким чином, з наведених норм права вбачається, що законом не передбачена вимога про те, що сама інвалідність дитини інваліда з дитинства повинна настати саме до 6 років, також не передбачена вимога для призначення пенсії, як обов`язковість визнання дитини інвалідом до 6-ти річного віку. В законі визначена лише вимога про виховання такої дитини до шести років.

Також, відповідно до підпункту 5 пункту 2.1. Порядку №22-1, у якості документів, які необхідно додати до заяви про призначення пенсії визначено лише документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом.

Саме зазначені документи подані позивачем до відповідача, що не спростовується сторонами.

Зазначена правова позиція закріплена в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі №216/2437/16-а(2-а/216/60/16), від 31.07.2018 у справі № 501/2838/16-а.

Враховуючи вищевикладене та той факт, що донька позивача визнана інвалідом з дитинства, мала медичні показання для визнання її інвалідом дитинства до 18-річного віку, позивач досягла 50 років та має трудових стаж більше 15 років, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач має право на призначення дострокової пенсії.

Згідно з частиною першою статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками Чернігівського окружного адміністративного суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Щодо доводів апелянта про безпідставність висновку суду першої інстанції в частині задоволення вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення яким надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 № 13-рп/2000, від 30.09.2009 № 23-рп/2009 та від 11.07.2013 № 6-рп/2013.

За змістом частин першої, другої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, установлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Також, за змістом частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачем для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу суду надано:

- копію Договору про надання правової допомоги від 23.11.2020, укладеного між позивачем (Клієнт) та Адвокатом Максак Тетяною Леонідівною, згідно пунктів 2.1, 3.3 якого за цим Договором Адвокат зобов`язується представляти інтереси Клієнта в Чернігівському окружному адміністративному суді при поданні та розгляді адміністративного позову до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання дій (бездіяльності) протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. Вартість послуг за цим Договором становить 2000,00 грн (а.с. 46);

- копію Ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 08.12.2020 серії СВ № 1008211 (а.с. 47);

- копію Рахунку-фактури від 23.11.2020, із змісту якого вбачається, вартість 1 год. роботи Адвоката становить 800,00 грн, кількість витраченого часу - 2,5 год. (а.с. 48);

- квитанції від 24.11.2020, що підтверджує сплату позивачем Адвокату Максак Т.Л. коштів у розмірі 2000,00 грн за надання правової допомоги згідно Договору про надання правової допомоги від 23.11.2020 (а.с. 49).

Зазначені документи оформлені належним чином, є взаємопов`язаними, містять посилання на адміністративний позов, що був пред`явлений до суду, розрахунок витраченого адвокатом часу на надані послуги правничої допомоги та вартість години роботи.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява №72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява № 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що визначена адвокатом сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу за результатами розгляду справи даної справи є належним чином обґрунтованою у контексті дослідження обсягу фактично наданих ним послуг із урахуванням складності справи, кількості витраченого на ці послуги часу, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

Таким чином, судом першої інстанції цілком правомірно стягнуто на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн, а також суму сплаченого при зверненні до суду судового збору в розмірі 840,80 грн за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Чернігівській області.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області підлягає залишенню без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року - без змін.

Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому, відповідно до статті 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач: О.М. Кузьмишина

Судді: Л.О. Костюк

О.Є.Пилипенко