Справа № 580/389/21
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2021-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/389/21 Головуючий у 1 інстанції: Руденко А.В.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Кобаля М.І.

Коротких А.Ю.

За участю секретаря Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно статті 229 КАС України, адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Придніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Придніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Фесенка Юрія Миколайовича від 28.03.2019 р. ВП №58514559 про повернення виконавчого документа стягувачу;

- зобов`язати Придніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вирішити питання щодо закінчення виконавчого провадження ВП №58514559 з урахуванням обставин, передбачених п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України від 02.06.2016 р. №1404-VІІІ;

- стягнути з Придніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 5000 грн. у якості відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що державний виконавець Придніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не вжив у повному обсязі заходів примусового виконання рішень.

03 червня 2021 року через систему «Електронний суд» від представника ОСОБА_1 - Кривошей Олександра Юрійовича надійшла заява, в якій просив розглянути справу за його відсутності та відсутності позивача.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 червня 2021 року витребувано у Придніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ): належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження ВП №5851455 з примусового виконання постанови Золотоніського ВП ГУНП в Черкаській області про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДПО18 №516194 від 01 грудня 2018 року. Встановлено строк для подання витребуваних доказів до 15 червня 2021 року.

На виконання вищевказаної ухвали суду, 15 червня 2021 року електронною поштою до Шостого апеляційного адміністративного суду від Придніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшли копії процесуальних документів, що містяться в системі АСВП та вказано про знищення виконавчого провадження.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно постанови Золотоніського ВП ГУНП у Черкаській області про накладення адміністративного стягнення від 01 грудня 2018 року серії ДПО18 №516194, ОСОБА_1 визнано винним у порушенні частини першої статті 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 255 грн.

Головним державним виконавцем Придніпровського відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Фесенком Ю.М. винесена постанова від 04.03.2019 року про відкриття виконавчого провадження ВП №5851455 з виконання постанови №ДПО18 516194 від 01.12.2018 року про стягнення з позивача штрафу у сумі 255 грн.

28 березня 2019 року головним державним виконавцем Придніпровського відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Фесенком Ю.М. винесена постанова ВП №5851455 про повернення виконавчого документу стягувачу, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки, у боржника відсутні відкриті рахунки у банківських та інших фінансових установах, боржник не отримує пенсію та не перебуває у трудових відносинах, відомості про реєстрацію рухомого або нерухомого майна, на яке можливо звернути стягнення, відсутні.

Згідно дублікату квитанції від 01 квітня 2019 року №0.0.13.13.154592.1, штраф у сумі 255 грн. сплачений одержувачу - Золотоніському ВП ГУНП у Черкаській області.

ОСОБА_1 звернувся до Придніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про вилучення з Єдиного реєстру боржників.

Придніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) листом від 19.06.2020 року №43876 повідомив, що 28.03.2019 року виконавче провадження АСВП №585114559 з примусового виконання постанови ДПО 18516194 від 01.12.2018 було повернуто на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження".

Не погоджуючись із постановою про повернення виконавчого документу стягувачу, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За приписами частини 1 статті 1 Закону №1404-VІІІ, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону №1404, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Положеннями частини 1 статті 26 Закону №1404 передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 5 статті 26 Закону №1404 закріплено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Нормами статті 37 Закону №1404 передбачені підстави повернення виконавчого документа стягувачу.

В силу вимог пункту 2 частини 1 статті 37 Закону №1404, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Водночас, приписами частини 1 статті 39 Закону №1404 закріплено підстави для закінчення виконавчого провадження.

У відповідності до пункту 9 частини 1 статті 39 Закону №1404, виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Як вбачається з матеріалів справи, головним державним виконавцем Придніпровського відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Фесенком Ю.М. винесена постанова від 28 березня 2019 року ВП №5851455 про повернення виконавчого документу стягувачу (а.с. 24).

Вищевказана оскаржувана постанова прийнята, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки, у боржника відсутні відкриті рахунки у банківських та інших фінансових установах, боржник не отримує пенсію та не перебуває у трудових відносинах, відомості про реєстрацію рухомого або нерухомого майна, на яке можливо звернути стягнення, відсутні.

Відповідно до статті 10 Закону № 1404-VIII, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 18 Закону № 1404-VIII, виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Апелянт зазначає, що державний виконавець Придніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не вжив у повному обсязі заходів примусового виконання рішень.

Із оскаржуваної постанови державного виконавця від 28 березня 2019 року ВП №58514559 про повернення виконавчого документа стягувачу вбачається, що підставою для її прийняття було те, що, згідно відповіді ДФС та ПФУ, у боржника відсутні відкриті рахунки у банківських та інших фінансових установах, боржник не отримує пенсію та не перебуває в трудових відносинах. Відповідно до акту державного виконавця про перевірку майнового стану, відповідей з реєструючих органів та даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо ОСОБА_1 відсутні відомості про реєстрацію рухомого та нерухомого майна, на яке можливо звернути стягнення.

Колегія суддів наголошує на тому, що перед тим, як прийняти постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, державний виконавець повинен вжити заходів щодо розшуку такого майна і за умови, що такі не дадуть бажаного результату, можна констатувати відсутність майна, на яке може бути звернено стягнення як підстави для повернення виконавчого документа відповідно до пункту 2 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII.

Так, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, що відповідачем вживалися будь-які дії, спрямовані на вжиття заходів примусового виконання рішень.

Саме з метою з`ясування вищевказаних обставин, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 червня 2021 року витребувано у Придніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ): належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження ВП №5851455 з примусового виконання постанови Золотоніського ВП ГУНП в Черкаській області про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДПО18 №516194 від 01 грудня 2018 року.

Однак, на виконання вищевказаної ухвали суду, відповідачем надіслано до суду копії процесуальних документів, що містяться в системі АСВП, а саме, лише постанови про відкриття виконавчого провадження та постанови про повернення виконавчого документу стягувачу, а також, вказано про знищення виконавчого провадження.

В силу вимог частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оскільки, Придніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не надав доказів, які б свідчили про вжиття заходів щодо розшуку майна і результати вжитих заходів, висновок відповідача про відсутність у ОСОБА_1 майна, на яке може бути звернено стягнення, є передчасним і за встановлених обставин підстав для прийняття постанови про повернення виконавчого документа стягувачу не було.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові 08 листопада 2018 року у справі №805/2218/17-а.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає за необхідне визнати протиправною та скасувати постанову Придніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 28 березня 2019 року ВП №58514559 про повернення виконавчого документа стягувачу.

Колегія суддів зазначає, що, відповідно до дубліката квитанції від 01 квітня 2019 року №0.0.13.13.154592.1, ОСОБА_1 було сплачено штраф у розмірі 255,00 грн. (а.с. 15).

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-ІV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 29 січня 2021 року у справі №646/6177/17 зазначив наступне: «... спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення».

З огляду на те, що питання про закінчення виконавчого провадження залишається не вирішеним, у тому числі, за заявою позивача, колегія суддів вважає, що ефективним способом захисту прав та інтересів позивача буде зобов`язання Придніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вирішити питання щодо закінчення виконавчого провадження ВП №58514559 з урахуванням обставин, передбачених пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Придніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 5000 грн. у якості відшкодування заподіяної моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Так, статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, члені її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно частини 1 статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17.

У вказаній постанові Верховним Судом зазначено, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 09 липня 2019 року у справі №9901/21/19 вказав, що «отриманню беззаперечного висновку про заподіяння моральної шкоди має передувати така взаємообумовлена послідовність: ухвалення рішення, вчинення дії, допущення факту бездіяльності суб`єктом владних повноважень, яким порушено права, свободи, інтереси; настання негативних наслідків (заподіяння) шкоди від ухваленого рішення, вчиненої дії, допущеного факту бездіяльності суб`єктом владних повноважень; існування причинно-наслідкового зв`язку між рішенням, дією, бездіяльністю й заподіяною особі шкодою».

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 не доведено та не надано відповідних доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому моральних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру саме протиправними діями чи бездіяльністю відповідача, а тому, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 5000 грн. у якості відшкодування заподіяної моральної шкоди задоволенню не підлягають.

З приводу стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, слід вказати наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У свою чергу, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, законодавцем включено витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України).

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно ч. 3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом з тим, в силу положень ч. 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 9 статті 139 КАС України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.

При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.

В силу частини 7 статті 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження здійснення витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції матеріали справи містять: Договір про надання правничої (правової) допомоги від 11 січня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 (Клієнт) та Адвокатським бюро «КРИВОШЕЙ І ПАРТНЕРИ», Протокол погодження договірної ціни від 11 січня 2021 року, ордер на надання правничої (правової допомоги) від 26 січня 2021 року серії АІ №1082906, квитанцію до прибуткового касового ордера №01/27 від 27 січня 2021 року на суму 50 002,90 грн., Акт приймання-передачі наданих послуг від 27 січня 2021 року, Звіт про надані послуги від 27 січня 2021 року (а.с. 41-49).

Відповідно до Звіту про надані послуги від 27 січня 2021 року, Адвокатським бюро «КРИВОШЕЙ І ПАРТНЕРИ» були надані наступні послуги:

1) юридичне консультування, яке складається з: спілкування з Клієнтом та визначення проблемного питання, з`ясування результату, вирішення якого має пріоритетне значення для Клієнта - 1 год.; копіювання документів, наданих Клієнтом - 15 хв.; аналіз документів, наданих Клієнтом - 1 год.; аналіз та вивчення судової практики (з використанням інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень та Інформаційно-правової системи ЛІГА:ЗАКОН) - 8 год.; надання остаточного правового висновку Клієнту - 2 год. Загальна кількість годин 12 год. 15 хв., вартість (євро) 306,25, вартість у грн. - 10 470,69 грн.;

2) вчинення дій щодо оплати судового збору: формування квитанції про сплату судового збору - 15 хв.; оплата судового збору в касі банку (з урахуванням часу на дорогу до банку та черги) - 2 год.; Загальна кількість годин 2 год. 15 хв., вартість (євро) 56,25, вартість у грн. - 1923,19 грн.;

3) підготовка проекту позовної заяви, додатків та інших документів, необхідних для відправки поштою позовної заяви, відправка до суду: підготовка проекту позовної заяви про визнання протиправною та скасування постанови загальною кількістю 8 год.; оформлення додатків до позовної заяви, документів, необхідних для відправки поштою, відправка поштою загальною кількістю 3 год.

Загальна вартість складає за надані послуги складає 1462,50 євро, що еквівалентно 50 002,90 грн.

На підтвердження здійснення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції надано: ордер на надання правничої (правової допомоги) від 30 квітня 2021 року серії АІ №11110632, квитанцію до прибуткового касового ордера №04/29 від 29 квітня 2021 року на суму 20956,25 грн., Акт приймання-передачі наданих послуг від 29 квітня 2021 року, Звіт про надані послуги від 29 квітня 2021 року.

Згідно Звіту про надані послуги від 29 квітня 2021 року, Адвокатським бюро «КРИВОШЕЙ І ПАРТНЕРИ» були надані наступні послуги:

1) юридичне консультування, яке складається з спілкування з Клієнтом та визначення проблемного питання, аналіз судового рішення - 1 год.; Загальна кількість годин 2 год., вартість (євро) 25,00, вартість у грн. - 838,25 грн.

2) Підготовка проекту апеляційної скарги у справі № 580/389/21 додатків та інших документів, необхідних для відправки поштою апеляційної скарги загальною кількістю 3 год. Загальна кількість годин 3 год., вартість (євро) 600,00, вартість у грн. - 20 118,00 грн..

Загальна вартість складає за надані послуги складає 625,00 євро, що еквівалентно 20 956,25 грн.

Колегія суддів враховує висновки Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду викладені у постанові від 14 листопада 2019 року по справі № 826/15063/18, згідно яких: «…суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

…При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг».

Колегія суддів вважає, що принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.

На переконання колегії суддів, такі дії, як копіювання документів, наданих Клієнтом, вчинення дій щодо оплати судового збору (формування квитанції про сплату судового збору, оплата судового збору в касі банку (з урахуванням часу на дорогу до банку та черги) не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені в статтями 1, 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а тому, витрати на здійснення вказаних видів робіт не можуть бути відшкодовані як витрати на професійну правничу допомогу.

Щодо аналізу та вивчення судової практики (з використанням інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень та Інформаційно-правової системи ЛІГА:ЗАКОН), колегія суддів вважає, шо такі дії представника позивача охоплюються написанням самої позовної заяви та апеляційної скарги, відтак, не підлягають відшкодуванню.

Крім того, колегія суддів враховує, що правовідносини, що склалися між сторонами регулюються незначною кількістю нормативно-правових актів, а обсяг доказів, отриманих представником позивача на відповідні запити та наданих суду, є невеликим.

Також, проаналізувавши зміст позовної заяви та апеляційної скарги, зокрема те, що доводи апеляційної скарги в більшій частині повторюють доводи позовної заяви, враховуючи складність справи, предмет позову, колегія суддів вважає, що час витрачений представником позивача на підготовку проектів позовної заяви та апеляційної скарги загальною тривалістю 14 год. є неспіврозмірним вкладеним зусиллям для виконання цієї роботи та категорії складності справи, оскільки, адвокат, як професійний юрист, орієнтується в сучасному правовому просторі.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає неспіврозмірним час у розмірі 14 год. 15. хв., витрачений представником позивача на юридичне консультування ОСОБА_1 щодо суті справи.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 03 листопада 2020 року у справі № 810/3213/16 зазначив наступне: «… Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін».

Колегія суддів наголошує на тому, що предметом позову є оскарження постанови державного виконавця, прийнятої у виконавчому провадженні щодо виконання постанови про накладення штрафу у розмірі 255,00 грн.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що вимога про стягнення витрат на правничу допомогу у суді першої та апеляційної інстанції в загальному розмірі 70 959,15 грн. не відповідає та не є співрозмірною ціною позову, що вказує на її явне завищення.

Проаналізувавши надані документи, враховуючи предмет позову, час, витрачений адвокатами для надання послуг та обсяг таких, судова колегія вважає, що сума 70 959,15 грн. не є співмірною, а відтак, приходить до висновку про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 5 000,00 грн., що буде, за даних обставин справи, справедливим і співмірним відшкодуванням таких.

Відповідно до статті 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить йому суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

При цьому, судовою колегією враховується, що, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Придніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 5 000,00 грн.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення адміністративного позову частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі спростовують висновки суду першої інстанції та частково знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 229, 243, 287, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року скасувати та прийняти нове рішення.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Придніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 28 березня 2019 року ВП №58514559 про повернення виконавчого документа стягувачу.

Зобов`язати Придніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вирішити питання щодо закінчення виконавчого провадження ВП №58514559 з урахуванням обставин, передбачених пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Придніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (18028, м. Черкаси, проспект Хіміків, буд. 50, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в загальному розмірі 4 540 (чотири тисячі п`ятсот сорок) грн. 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Кобаль М.І.

Коротких А.Ю.