Справа № 420/6172/21
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2021-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6172/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (, адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012) про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

14 квітня 2021 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, у якому позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру в Одеської області, щодо несвоєчасного розгляду заяви ОСОБА_1 від 22.12.2020 року та ненадання відповіді про результати розгляду звернення ОСОБА_1 до 12.03.2021 року №ПІ-300/0-302/0/63-21;

визнати протиправним та скасувати Наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 02.02.2021 р. за № 15-817/13-21-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою»;

зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Одеської області надати дозвіл ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею по 2 га у власність для ведення особистого селянського господарства, за рахунок несформованих земельних ділянок державної власності сільськогосподарського призначення на території Куяльницької сільської ради, Подільського району, Одеської області за межами населеного пункту с. Вестерничани Подільського району Одеської області у відповідності із пунктом "б" частини 1 статті 121 ЗК України, за рахунок однієї із земельних ділянок державної власності, які мають позначення: КОАТУУ: , зона: 01, Квартал: 004, площа 4 га., та номер викопіювання: НВ-020, дата викопіювання: 30.04.2020, надано на заяву: ЗВ-020, дата заяви: 30.04.2020, площа: 3.3 га.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 14.04.2021 року о 17:34:32 справа №420/6172/21 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 19.04.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін згідно ст.262 КАС України.

Позивач зазначає, що до 21.01.2021 року керівник Головного управління Держгеокадастру в Одеської області повинен був надіслати позивачу відповідь на його звернення про результати розгляду, або встановити необхідний термін для його розгляду, якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, про що повідомити позивача. Проте, як вказує позивач, відповідач порушив вимоги ст.15 та ч.1 ст.20 Закону №393/96-ВР, оскільки пропустив місячний термін розгляду заяви та не повідомив позивача про наслідки розгляду заяви до 12.03.2021 року.

Також, позивач вважає, що посилання відповідача, як на підставу прийняття оскаржуваного наказу, зокрема, що надані графічні матеріали не відповідають вимогам чинного законодавства, не відповідає вичерпному переліку підстав для відмови у наданні такого дозволу, який розширеному тлумаченню не підлягає.

20.05.2021 року за вх.№25794/21 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_1 , вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що на адресу Головного управління надійшла заява позивача від 22.12.2020 року (вх. № Ч-22373/0/36-20 від 24.12.2020 року) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею по 2,00 га. за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області (за межами населеного пункту).

За результатами розгляду заяви позивача, Головним управлінням прийнято наказ за №15-817/13-21-СГ від 02.02.2021 року «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» з таких підстав: надані графічні матеріали не відповідають вимогам чинного законодавства.

Відповідач вказує, що у своїй заяві позивач просить надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею по 2 га. у власність для ведення особистого селянського господарства, за рахунок несформованих земельних ділянок державної власності сільськогосподарського призначення на території Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області за межами населеного пункту с. Вестерничани, Подільського району, Одеської області у відповідності із пунктом «Б» частини 1 статті 121 ЗК України за рахунок земельної ділянки державної власності КОАТУУ: , зона: 01, квартал: 004, площа 4 га., або за рахунок земельної ділянки номер викопіювання: НВ - 020, дата викопіювання: 30.04.2020 року, надано на заяву: ЗВ - 020, дата заяви: 30.04.2020 року, площа: 3,3 га.

Таким чином, на думку відповідача, позивач не зазначає конкретного місця розташування бажаної до відведення земельної ділянки.

Крім того, позивачем подано заяву про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки площею по 2 га., тобто 4 га. на одну особу, чим саме порушено частину 4 статті 116 ЗК України якою передбачено, що передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених ЗК України, проводиться один раз по кожному виду використання та пункт «б» частини 1 статті 121 ЗК України яким зазначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - в розмірах не більше 2,00 гектара.

Враховуючи викладене, на переконання відповідача, Головне управління законно відмовило позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Щодо вимоги про визнання протиправною бездіяльності Головного управління стосовно ненадання відповіді про результати розгляду звернення ОСОБА_1 відповідач зазначив, що копія наказу від 02.02.2021 року №15-817/13-21-СГ була відправлена ОСОБА_1 поштою.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та відзив на позовну заяву, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні обставини.

22 грудня 2020 року позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області із заявою про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею по 2 га. у власність для ведення особистого селянського господарства, за рахунок несформованих земельних ділянок державної власності сільськогосподарського призначення на території Куяльницької сільської ради, Подільської району, Одеської області за межами населеного пункту с. Вестерничани Подільського району Одеської області у відповідності із пунктом «б» частини 1 статті 121 ЗК України, за рахунок земельної ділянки державної власності КОАТУУ: , зона: 01, Квартал: 004, площа 4 га., або за рахунок земельної ділянки номер викопіювання: НВ-020, дата викопіювання: 30.04.2020 року, надано на заяву: ЗВ-020, дата заяви: 30.04.2020 року, площа: 3,3 га. (а.с.43).

До заяви додавалося: копія паспорту та ІПН, графічні матеріали щодо несформованих земельних ділянок із їх ідентифікуючими даними.

02 лютого 2021 року Головним управлінням прийнято наказ за №15-817/13-21-СГ від 02.02.2021 року «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» з таких підстав: надані графічні матеріали не відповідають вимогам чинного законодавства (зворотній бік а.с.12).

Позивач, не погоджуючись з прийнятим наказом про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а відповідача таким, що зобов`язаний надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Відповідно до ч.1 ст.118 ЗК України (порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель (ч.4 ст.118 ЗК України).

Зі змісту ч.6 та 7 ст.118 ЗК України вбачається, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

З аналізу наведеного вбачається, що діючим законодавством передбачено єдину загальну підставу для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, якою є невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Зі змісту оскаржуваного наказу Головного Управління Держгеокадастру в Одеській області взагалі не вбачається обґрунтування з посиланнями на норми законодавства щодо підстав для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою та мотиви, з яких відповідач виходив при прийнятті такого рішення.

Згідно з ч.3 ст.22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства; б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; в) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства; г) несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об`єднанням громадян - для ведення підсобного сільського господарства; ґ) оптовим ринкам сільськогосподарської продукції - для розміщення власної інфраструктури.

Відповідно до ч.2 ст.79-1 Земельного кодексу України формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Згідно з ч.5 ст.79-1 Земельного кодексу України формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Під час розгляду справи відповідач не надав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо бажаних до відведення земельних ділянок.

Щодо підстав, зазначених у наказі, суд констатує, що наказ не містить обґрунтування в чому полягає невідповідність законодавству графічних матеріалів, отже наказ є необґрунтованим та як акт індивідуальної дії не відповідає вимогам ст.118 ЗК України та критеріям законності рішення, визначеним ст.2 КАС України.

Суд відхиляє аргументи відповідача, викладені у відзиві на позов, враховуючи, що такі мотиви відмови не були зазначені в оскаржуваному наказі.

За таких обставин, наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №15-817/13-21-СГ від 02.02.2021 року, яким було відмовлено позивачу у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, прийнятий відповідачем не на підставах, що передбачені Конституцією та законами України та відповідно є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо порушення відповідачем строку розгляду заяви позивача від 22.12.2020 року суд зазначає, що абз.1 ст.20 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення. - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Як встановлено судом, подана позивачем заява від 22.12.2020 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га., яка розташована на території Куяльницької сільської ради Подільського району, Одеської області, прийнята та зареєстровано відповідачем 24.12.2020 року, про що свідчить штрих-код №Б-22373/0/36-20 розташований у правому нижньому куту заяви позивача.

Таким чином, з урахуванням зазначених положень, кінцевим строком для розгляду відповідачем відповідного клопотання є 24.01.2021 року.

При цьому, при вирішенні спору суд враховує, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в невчиненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними й реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Аналогічний правовий підхід застосовано в постанові Верховного Суду від 17.04.2019 року у справі №342/157/17.

З огляду на вищевикладене, та враховуючи, що відповідач отримавши заяву позивача від 22.12.2020 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 га. у власність для ведення особистого селянського господарства, за рахунок несформованих земельних ділянок державної власності сільськогосподарського призначення на території Куяльницької сільської ради, Подільської району, Одеської області за межами населеного пункту с. Вестерничани Подільського району Одеської області не розглянув його у строки, передбачені законодавством та не надав суду доказів на спростування цього, суд дійшов висновку, що дані обставини підтверджують протиправну бездіяльність відповідача.

При цьому, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності ГУ Держгеокадастру в Одеській області щодо ненадання відповіді про результати розгляду звернення ОСОБА_1 до 12.03.2021 року, оскільки матеріали справи не містять вказаного звернення, доказів його отримання відповідачем, натомість наявний лист-відповідь відповідача на запит на отримання публічної інформації від 05.03.2021р. (а.с.12). Отже позовні вимоги в цій частині суд вважає необґрунтованими, бездіяльність відповідача недоведеною.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Головного Управління Держгеокадастру в Одеській області надати дозвіл позивачу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, суд зазначає наступне.

Так, зі змісту Рекомендації R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Рішенням Конституційного Суду України у справі №3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі "Педерсен і Бодсгор проти Данії" зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі "Волохи проти України" (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є "передбачуваною", якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. "…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання".

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Як вже було зазначено судом вище, підстави для відмови в наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства є вичерпними і не потребують розширеного тлумачення, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Разом з цим, відповідачем в оскаржуваному наказі не було зазначено передбачених Земельним кодексом України підстав для відмови позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, як і не вказано належного обґрунтування їх наявності.

З урахуванням зазначеного, суд вважає за можливе в межах тих правовідносин, з яких виник спір, зобов`язати Головне Управління Держгеокадастру в Одеській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 22.12.2020р. про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 га. у власність для ведення особистого селянського господарства, за рахунок несформованих земельних ділянок державної власності сільськогосподарського призначення на території Куяльницької сільської ради, Подільської району, Одеської області за межами населеного пункту с. Вестерничани Подільського району Одеської області у відповідності із пунктом «б» частини 1 статті 121 ЗК України, за рахунок земельної ділянки державної власності КОАТУУ: , зона: 01, Квартал: 004, площа 4 га., та номер викопіювання: НВ-020, дата викопіювання: 30.04.2020 року, надано на заяву: ЗВ-020, дата заяви: 30.04.2020 року, площа: 3,3 га.

Суд вважає, що саме такий спосіб захисту порушеного права позивача є належним та достатнім в даному випадку.

В свою чергу, вимоги в частині надання дозволу на розробку проекту землеустрою є передчасними та такими, що не підлягають задоволенню з вищезазначених підстав.

Також, позивачем надано заяву про стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру в Одеської області судових витрат за надання правничої допомоги в сумі 4600 грн.

В обґрунтування заяви позивач зазначив, в процесі досудової підготовки позову позивачем понесені наступні судові витрати, а саме 09.03.2021 року було укладено договір про надання професійної правничої допомоги адвокатом Одеської обласної колегії адвокатів Опалько Олегом Миколайовичем, який надавав правову допомогу, за яку позивач має сплатити 4600 грн., що підтверджується договором та актом виконаних робіт на суму 4600 грн.

Судом встановлено, що до матеріалів позовної заяви позивачем надано: договір про подання професійної правничої допомоги від 09.03.2021 року; додаток до договору; акт виконаних робіт від 16.03.2021 року.

Згідно акту виконаних робіт від 16.03.2021 року, адвокат надав а замовник прийняв наступні послуги:

- виїзд до м. Подільська, зустріч, надання консультації заявнику, узгодження правової позиці (1 година) - 1000,00 грн.;

- підготував запит до пропозиції до відділу у Подільському районі ГУ ДЗК в Одеській області (30 хвилин) 600 грн.;

- вивчив відповідь відділу у Подільському районі ГУ ДЗК в Одеській області , підготував запит та позов до Одеського окружного адміністративного суду (2 години) - 2000,00 грн.;

- приїзд в Подільськ на зустріч з позивачем, консультація клієнта, підготовка акту виконаних робіт та заяви про відшкодування судових витрат (1 година) - 1000,00 грн.;

Всього надано послуг в сумі - 4600,00 грн. (а.с.14).

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що у доданих до заяви документах, адвокатом Опалько О.М. не належним чином враховано витрачений ним час на вчинення вказаних дій, пов`язаних з підготовкою та розглядом справи. Також, відповідач зазначає, що позивачем не доведено, що такі витрати були фактичними та неминучими. Головне управління просить відмовити у задоволенні вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу на користь позивача.

Згідно із п.3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частинами 4, 5 ст. 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Положеннями ч.3-5 ст.143 КАС України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

Згідно із ч.ч. 6, 7 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд зазначає, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд має враховувати складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 4600,00 грн. є необґрунтованим, зазначена акті виконаних робіт кількість годин (3 години) витрачена на надання зазначених в акті видів юридичних робіт є непропорційною до предмета спору та складності справи.

Таким чином, враховуючи викладене, категорію справи та те, що розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, суд вважає за можливе присудити на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу по цій справі в сумі 2 000,00 грн. (підготовка та подання позову до суду).

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, на підставі ст.8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.9 КАС України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності щодо несвоєчасного розгляду заяви, визнання протиправним та скасування наказу №15-817/13-21-СГ від 02.02.2021 року та зобов`язання вчинити певні дії підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл таких судових витрат у відповідності до ст.139 КАС України, судом не здійснюється (а.с.23).

Керуючись ст.ст. 134, 139, 241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (, адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012) про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру в Одеській області у вигляді несвоєчасного розгляду заяви ОСОБА_1 від 22.12.2020 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 га. у власність для ведення особистого селянського господарства.

Визнати протиправним та скасувати Наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 02.02.2021 року за №15-817/13-21-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою».

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Одеській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 22.12.2020р. про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 га. у власність для ведення особистого селянського господарства, за рахунок несформованих земельних ділянок державної власності сільськогосподарського призначення на території Куяльницької сільської ради, Подільської району, Одеської області за межами населеного пункту с. Вестерничани Подільського району Одеської області у відповідності із пунктом «б» частини 1 статті 121 ЗК України, за рахунок однієї із земельних ділянок державної власності які мають позначення КОАТУУ: , зона: 01, Квартал: 004, площа 4 га., та номер викопіювання: НВ-020, дата викопіювання: 30.04.2020 року, надано на заяву: ЗВ-020, дата заяви: 30.04.2020 року, площа: 3,3 га з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 (дві тисячі) грн.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян