Справа № 520/1294/21
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2021-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 р. Справа № 520/1294/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , П`янової Я.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2021 р. (ухвалене суддею Єгупенком В.В.) по справі № 520/1294/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській щодо відмови в переведенні її пенсії по інвалідності, призначеної згідно із Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування на пенсію по інвалідності згідно із Законом України Про державну службу та скасувати Рішення від 15.01.2021 р. відділу перерахунку пенсій № 1 управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області Про відмову в перерахунку пенсії. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити і здійснити нарахування й виплату позивачу з 12.01.2021 р. пенсію державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України від 16.12.1993 р. № 3723-ХІІ Про державну службу у розмірі 60 відсотків від заробітку, зазначеного в довідках від 11.01.2021 р. № 03-34/7 та № 03-34/9 від 11.01.2021 р., виданих управлінням державної казначейської служби України у Печенізькому районі Харківської області.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2021 р. позов задоволено частково, а саме: скасовано рішення від 15.01.2021 р. відділу перерахунку пенсій № 1 Управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у переведенні на пенсію по інвалідності згідно Закону України Про державну службу; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.01.2021 р. щодо переведення на пенсію по інвалідності згідно Закону України Про державну службу; в іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2021 р. та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Закону України «Про державну службу», Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримує з 01.07.2020 р. пенсію по інвалідності ІІ групи загального захворювання, призначену відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

12.01.2021 р. позивачка звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про переведення її з пенсії по інвалідності ІІ групи, призначеної відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, на пенсію по інвалідності ІІ групи, відповідно до Закону України Про державну службу.

Рішенням від 15.01.2021 р. відділу перерахунку пенсій № 1 управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області позивачці відмовлено в призначенні пенсії по інвалідності відповідно до Закону України Про державну службу, у зв`язку з відсутністю правових підстав, оскільки з 01.05.2016 р. особи з числа держслужбовців, яким встановлено інвалідність втратили право на призначення пенсії по інвалідності державного службовця у розмірах, визначених ч. 1 ст. 37 Закону України Про державну службу, проте зберегли право на призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у встановлених ст. 33 цього Закону розмірах.

Не погоджуючись із прийнятим відповідачем рішенням, позивачка звернулася до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з необхідності належного захисту прав позивачки шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.01.2021 р., з урахуванням висновків суду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях врегульовані Закону України Про державну службу.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 р. № 3723-ХІІ, на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Аналіз цієї норми вказує, що необхідною умовою для наявності у осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, права на пенсію відповідно до згаданої статті є досягнення такими особами певного віку та наявність страхового стажу, передбаченого абзацом 1 частини 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

При цьому зазначений вік визначається статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Тобто до 01.05.2016 р. (дата набрання чинності Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 р. № 889-VІІІ) право на пенсію державного службовця мали особи, які:

а) досягли певного віку (62 роки для чоловіків, 60 років для жінок) та мають передбачений законодавством страховий стаж;

б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Після 01.05.2016 р., відповідно до ст. 90 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 р. № 889-VІІІ, пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

При цьому законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 р. № 3723-ХІІ.

Судовим розглядом встановлено, що 11.01.2021 р. позивач звільнена з посади начальника управління державної казначейської служби України у Печенізькому районі Харківської області, на якій вона працювала з 06.10.2015 р. по 11.01.2021 р.

Також позивачка працювала на посадах, віднесених до категорії державної служби з 23.04.1996 р. по 01.01.2000 р. в Печенізькій райдержадміністрації на посадах головного бухгалтера, заступника начальника відділу субсидій; з 01.01.2000 р. по 20.06.2000 р. на посаді заступника начальника відділу субсидій в Управлінні праці та соціального захисту населення Печенізького району Харківської області; з 21.06.2000 р. по 05.02.2008 р. на посаді головного спеціаліста економіста відділу бухгалтерського обліку та звітності, головного спеціаліста-бухгалтера, начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності головного бухгалтера Печенізького районного фінансового відділу, перейменованого в фінансове управління Печенізької райдержадміністрації; з 02.11.2010 р. по 16.07.2012 р. на посаді начальника бюджетного відділу фінансового управління Чугуївської райдержадміністрації; з 17.07.2012 р. по 17.07.2014 р. на посаді начальника бюджетного відділу фінансового управління Вовчанської райдержадміністрації; з 03.07.2015 р. по 05.10.2015 р. на посаді спеціаліста 1 категорії відділу звітності та бухгалтерського обліку операцій з виконання бюджету Чугуївського управління Державної казначейської служби України в Харківській області; з 06.10.2015 р. по 11.01.2021 р. на посаді начальника управління державної казначейської служби України у Печенізькому районі Харківської області.

З 01.07.2020 р. позивачка отримує пенсію, як особа з інвалідністю ІІ групи загального захворювання, призначену відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Відмовляючи позивачці в переведення пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України Про державну службу, відповідач посилався на те, що з 01.05.2016 р. особи з числа держслужбовців, яким встановлено інвалідність, втратили право на призначення пенсії по інвалідності державного службовця у розмірах, визначених ч. 1 ст. 37 Закону України Про державну службу, проте зберегли право на призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у встановлених ст. 33 цього Закону розмірах.

Відповідно до п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 р. № 889-VІІІ, державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Попереднього Закону та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 р. № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно із п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 р. № 889-VІІІ, для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статті 25 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 р. № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 р. № 3723-ХІІ в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 р. № 889-VІІІ передбачено, що за наявності у особи станом на 1 травня 2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 1 травня 2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 р. № 3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, стаття 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 р. № 3723-ХІІ передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.

Аналіз вищезазначених норм законодавства вказує, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 р. № 3723-ХІІ після 01.05.2016 р. є дотримання сукупності вимог, визначених ч. 1 ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 р. № 3723-ХІІ і Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 р. № 889-VІІІ, а саме: щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Отже, після 01.05.2016 р. (дата набрання чинності Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 р. № 889-VІІІ) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 р. № 3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 р. № 889-VІІІ та мають передбачені ч. 1 ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 р. № 3723-ХІІ вік і страховий стаж.

Аналогічна правова позиція викладена, в зразковому рішенні Верховного Суду від 04.04.2018 р. у справі № 822/524/18 та у постановах Верховного Суду від 26.06.2018 р. у справі № 676/4235/17, від 19.03.2019 р. у справі № 466/5138/17.

Відповідно до ч. 9 ст. 37 Закону № 3723-XII, пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених ч. 1 цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону № 1058-IV особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно цього Закону, призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби (…).

Якщо зазначені особи повертаються на державну службу, виплата пенсії по інвалідності припиняється на період до звільнення з роботи або досягнення ними граничного віку перебування на державній службі (ч. 10 ст. 37 Закону № 3723-XII).

Якщо інваліду I або II групи було встановлено III групу інвалідності, то в разі наступного визнання його інвалідом I або II групи право на отримання раніше призначеної пенсії на умовах, передбачених цим Законом, поновлюється з дня встановлення I або II групи інвалідності за умови, якщо після припинення виплати пенсії минуло не більше п`яти років. У такому самому порядку визначається право на отримання пенсії по інвалідності на умовах, передбачених цим Законом, особам, яким така пенсія не була призначена у зв`язку з продовженням перебування зазначених осіб на державній службі (ч. 12 ст. 37 Закону № 3723-XII).

Таким чином, якщо особа є інвалідом ІІ групи, має стаж на посаді державної служби понад 20 років, перед зверненням за призначенням пенсії працювала на посаді, віднесеній до посад державних службовців, така особа має право на призначення пенсії по інвалідності згідно із ст. 37 Закону № 3723-XII.

Проте, відповідач, приймаючи оскаржуване у даній справі рішення, не врахував положень вищезазначених норм законодавства.

За таких обставин, відповідачем не здійснювалась перевірка, яка відноситься до його повноважень, на відповідність дотримання умов, передбачених чинними положеннями пенсійного законодавства станом на дату подання відповідної заяви позивачем.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, адміністративний суд не може втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень в межах такої перевірки.

Згідно із Рекомендаціями № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що належним способом захисту прав позивачки буде саме зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.01.2021 р., з урахуванням висновків суду.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2021 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2021 р. по справі № 520/2194/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді О.А. Спаскін Я.В. П`янова