Справа № 320/2385/20
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2021-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 червня 2021 року м. Київ справа №320/2385/20
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1

до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (далі по тексту відповідач), у якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України у частині невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 08.05.2017;

- зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України, нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 08.05.2017, застосувавши при нарахуванні та виплаті індексації базовий місяць січень 2008 року.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що за період проходження ним служби у військовій частині НОМЕР_1 з 01.01.2016 по 08.05.2017 йому не було виплачено індексацію грошового забезпечення, у зв`язку з чим після звільнення у відставку та виключення зі писків особового складу частини він звернувся до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, яке здійснювало фінансове забезпечення військової частини НОМЕР_1 із заявою, в якій просив надати відомості щодо виплати йому індексації грошового забезпечення. Проте, листом від 25.02.2020 відповідач повідомив позивачеві що виплату індексації грошового забезпечення не було здійснено у 2016-2017 роках через недостатнє фінансування, що стало підставою для звернення до суду з позовом у цій справі.

Так, позивач вважає протиправними дії відповідача щодо невиплати індексації грошового забезпечення за відповідний період та стверджує, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати виплату індексації грошового забезпечення.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.03.2020 відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач позов не визнав та подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що проведення індексації грошових виплат населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Однак, фактично виділенні у 2016-2017 роках Міністерству оборони України грошові кошти були спрямовані виключно на виплату грошового забезпечення, а індексація грошового забезпечення не була забезпечена фінансовим ресурсом. У межах наявного фінансового ресурсу можливості виплатити індексацію грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України в 2016 2017 роках у Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України не було. Відтак, відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України, що підтверджується відомостями паспорта громадянина України № НОМЕР_2 , виданого 10.11.2017.

Позивач у період з 01.01.2016 по 18.05.2017 проходив військову службу у Збройних Силах України, зокрема у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом Міністра оборони України від 20.03.2017 № 183, начальника адміністративного відділу Об`єднаного оперативного штабу Збройних Сил України полковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.04.2017 №93 полковника ОСОБА_1 , начальника адміністративного відділу військової частини НОМЕР_1 , звільненого у запас наказом Міністра оборони України від 20.03.2017 №183 вважати таким, що 26.04.2017 справи та посаду здав.

Також вказаним наказом передбачено надати другу частину щорічної основної відпустки за 2017 рік терміном на 12 діб з 27 квітня по 08 травня 2017 року (з урахуванням двох святкових днів) з подальшим виключенням зі списків особового складу військової частини.

З 08 травня 2017 року виключити зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направити для зарахування на військовий облік до Бориспільського об`єднаного міського військового комісаріату Київської області.

Календарна вислуга у Збройних Силах станом на 08 травня 2017 року становить 26 років.

Виплатити премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 380% посадового окладу, надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 15% до посадового окладу, надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років з 01 по 30 квітня та з 01 по 08 травня 2017 року.

Виплатити щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі 60% місячного грошового забезпечення за період з 01 по 26 квітня 2017 року.

Виплатити одноразову грошову допомогу у разі звільнення відповідно до вимог Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовдям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260 за 26 календарних років у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний рік військової служби.

Грошову допомогу на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення за 2017 рік згідно наказу Міністра оборони України від 11.06.2008 року № 260 отримав.

Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік отримав.

Припинено доступ до роботи з відомостями, що містять державну таємницю з 26.04.2017.

Забезпечений службовим житлом по лінії Міністерства оборони України.

Судом встановлено, що представник позивач звернувся до Генерального штабу Збройних Сил України в інтересах позивача із адвокатським запитом про надання відомостей щодо нарахування індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 08.05.2017 ОСОБА_1 та видачі довідки із помісячним розрахунком індексації.

Листом від 25.02.2020 № 305/388 Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України повідомило представника позивача про те, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», пункту 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. №1078, індексацію грошових доходів населення здійснюється в межах ресурсів бюджетних установ усіх рівнів. Відповідно до роз`яснень Міністерства соціальної політики України вх. від 04.07.2017 №220/5140 механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди немає. У 2016- 2017 році фінансовий ресурс для здійснення виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям органів військового управління зарахованим на фінансове забезпечення до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, в тому числі ОСОБА_1 не дозволяв проводити його індексацію.

Не погоджуючись з такими діями відповідача щодо не виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 08.05.2017, позивач звернувся з даним позовом до суду про визнання їх протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з частинами другою та третьою статті 9 цього Закону до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-ХІІ (далі Закон №1282-ХІІ) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно зі статтею 2 Закону №1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Статтею 4 Закону №1282-ХІІ передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1282-XII підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.

Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України (ч. 2 ст. 5 Закону №1282-XII).

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (ч. 6 ст. 5 Закону № 1282-XII).

Відповідно до положень статті 6 Закону № 1282-ХІІ Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (надалі - Порядок №1078), підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Відповідно до пункту 2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Оплата праці, у тому числі працюючим пенсіонерам, грошове забезпечення, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю, що надається залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії індексуються у межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.

Пунктом 5 Порядку № 1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу.

Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.

До чергового підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей, до визначеної суми індексації додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у пункті 1-1 цього Порядку.

Відповідно до пункту 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Отже, з вищенаведених норм чинного законодавства вбачається, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці.

Проведення індексації у зв`язку із зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Суд зауважує, що обґрунтовуючи невиплату позивачу індексації грошового забезпечення, відповідач не посилається на відсутність обставин, передбачених статтею 4 Закону №1282-ХІІ для проведення індексації, а лише зазначає про те, що фінансовий ресурс Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України не дозволяв здійснювати нарахування та виплату індексації військовослужбовцям.

Проте, право позивача на отримання індексації грошового забезпечення та, відповідно, обов`язок відповідача щодо її виплати не залежить від наявності у військової частини бюджетного фінансування на виплату індексації грошового забезпечення.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08.11.2005, заява №63134/00).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Суд зазначає, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.07.2019 у справі № 240/4911/18, від 07.08.2019 у справі № 825/694/17, від 23.10.2019 у справі № 825/1832/17.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду

Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. За відсутності затвердженого особливого порядку індексації грошового забезпечення військовослужбовців, нарахування індексації грошового забезпечення здійснюється у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку, а саме відповідно до Порядку № 1078. Сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону №1282-ХІІ, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.

На підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації, при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати місяць підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.

Проте, як вже зазначалося, позивачу, зокрема, у період з 01.01.2016 по 08.05.2017 (день виключення зі списків та усіх видів забезпечення) індексація грошового забезпечення не нараховувалась та не виплачувалась, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача.

Разом з тим, при зверненні до суду позивач просив суд визнати протиправними дії фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України у частині невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 08.05.2017. Однак, суд зазначає, що позивачем не правильно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки дії це активна поведінка суб`єкта, при цьому у даному випадку відповідачем було допущено бездіяльність пасивну поведінку, що виразилась у нездійсненні нарахування індексації грошового забезпечення позивачу за період з 01.01.2016 по 08.05.2017.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять (ч.2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відтак, з огляду на викладене, з метою належного захисту прав позивача суд дійшов висновку щодо необхідності виходу за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_2 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 08.05.2017.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 08.05.2017, застосувавши при нарахуванні та виплаті індексації базовий місяць січень 2008 року, суд зазначає наступне.

Ключовим правовим питанням у справі, щодо якої виник спір, є право позивача на отримання індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 08.05.2017.

Відносно питання щодо застосування при нарахуванні та виплаті індексації базового місяця січня 2008 року є похідним і повинно вирішуватись після вирішення питання про нарахування позивачу індексації грошового забезпечення.

Крім того, при зверненні із адвокатським запитом від 13.02.2020 до відповідача у ньому не ставилось питання щодо того який саме базовий місяць береться за основу відповідачем при розрахунку індексації за період з 01.01.2016 по 08.05.2017. При цьому, суд зауважує, що відповідач у відповідь на адвокатський запит представника позивача повідомив про відсутність фінансового ресурсу на проведення індексації позивачу у 2016-2017 році, відтак спору щодо застосування базового місяця при нарахуванні індексації на час звернення позивача у цій справі до суду не існувало.

Також, відповідач ще не ухвалював рішення щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивачу, а тому відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині при здійсненні такого нарахування та виплати будуть порушені.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, як передчасних.

Відповідно до приписів частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до приписів частини другої вказаної статті в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Суд зазначає, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Таким чином, відсутність механізму нарахування індексації грошового забезпечення та незакладення до бюджету коштів для виплати індексації не позбавляють відповідача обов`язку провести індексацію грошового забезпечення позивача у встановленому законом порядку.

Враховуючи те, що відповідач під час розгляду справи не надав суду доказів на підтвердження правомірності несплати позивачу індексації грошового забезпечення за період його служби з 01 січня 2016 року по 08 травня 2017 року, суд дійшов висновку про те, що така бездіяльність відповідача є протиправною.

Разом з тим, враховуючи ту обставину, що Фінансовим управлінням Генерального Штабу Збройних Сил України було допущено протиправну бездіяльність щодо нарахування позивачу індексації грошового забезпечення, яка підтверджена матеріалами справи, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення позивачу за період служби з 01 січня 2016 року по 08 травня 2017 року (день виключення і списків та усіх видів забезпечення).

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

На думку суду, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконано та не доведено правомірність та законність своїх дій та рішень, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

На підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, відтак відсутні підстави для розподілу судових витрат .

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4300,00 грн., з приводу чого суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положенням частини першої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається з пункту 1 частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до положень частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною сьомою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу наведених положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний з позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.09.2018 у справі № 810/4749/15.

При цьому, з імперативних положень частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що зменшити розмір витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність суд може виключно у разі наявності відповідного клопотання іншої сторони про це. Отже, за відсутності такого клопотання суд не може надавати оцінку співмірності витрат на правничу допомогу за власною ініціативою, а лише перевіряє, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI (далі Закон № 5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 ст.1 Закону №5076).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону №5076).

Статтею 19 Закону №5076 визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до статті 30 Закону № 5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом встановлено, що 06.02.2020 між ОСОБА_1 (Клієнт) та Адвокат Полтєв Євгеній Олексійович (Адвокат) було укладено договір про надання правової допомоги б/н від 06.02.2020, за умовами клієнт в порядку та на умовах, визначених цим Договором, дає завдання- доручення, а Адвокат зобов`язується відповідно до завдання-доручення Клієнта надати йому за плату юридичні послуги адвоката щодо здійснення представництва (правової допомоги) прав та інтересів Клієнта в органах державної влади та в судових органах всіх інстанцій

Пунктом 3.2 договору обумовлено, що гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені Сторонами та зазначені в Додатку 1 до цього Договору.

Факт наданих послуг підтверджується актом наданих послуг, зразок якого є . Додатком 2 до цього Договору. Гонорар сплачується у безготівковому порядку на рахунок Адвоката (р.3.5-3.6 Договору).

Відповідно до п.5.1 договору договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та діє до моменту набрання рішенням суду законної сили по справі, повного виконання умов даного рішення суду або інших обставин за домовленістю між сторонами..

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем подано: розрахунок вартості послуг, який визначений додатком 1, Акт наданих послуг від 04.03.2020 підписаний сторонами, за умовами якого адвокатом було надано позивачу наступні послуги:

- зустріч з клієнтом, з`ясування підстав та мети звернення. Попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин 500 грн.;

- вивчення документів наданих клієнтом, відповідних нормативно правових актів. Визначення правової позиції та судових перспектив вирішення питання клієнта 500 грн.;

- підготовка та складання договору про надання правової допомоги, додатків до нього 800 грн.;

- підготовка, складання та направлення адвокатського запиту, заяви 500 грн.;

- складання позовної заяви, оформлення додатків до неї 2000 грн. Всього вартість наданих послуг складає 4300 грн.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 17.09.2019 р. у справі № 810/3806/18 на підтвердження витрат, які понесені на професійну правничу допомогу, мають бути, зокрема, надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.

На підтвердження витрат, які понесені на професійну правничу допомогу, позивачем до позовної заяви додано копію квитанції платіжного терміналу від 04.03.2020 №1989-5053-4953-0522 про поповнення карткового рахунку одержувача ОСОБА_3 на суму 4300,00 грн., в якій в якості отримувача вказано ОСОБА_3 , з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до пунктів 14.1, 1.32-1 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» 1.14) електронний платіжний засіб - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ; платіжний термінал - електронний пристрій, призначений для ініціювання переказу з рахунка, у тому числі видачі готівки, отримання довідкової інформації і друкування документа за операцією із застосуванням електронного платіжного засобу.

Загальні вимоги Національного банку до емісії банками-резидентами, філіями іноземних банків (далі - банки) електронних платіжних засобів і порядок здійснення операцій з їх використанням визначає Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» (далі - Положення №705).

Відповідно до пунктів 1-3 розділу VІІ Положення №705 документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів та інші документи, що застосовуються в платіжних системах для платіжних операцій з використанням електронних платіжних засобів, можуть бути в паперовій та/або електронній формі. Вимоги до засобів формування документів за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів і їх оброблення визначаються платіжною системою з урахуванням вимог, установлених нормативно-правовими актами Національного банку.

Форми документів за операціями з використанням електронних платіжних засобів установлюються правилами платіжних систем і повинні містити обов`язкові реквізити, визначені цим Положенням.

Операції користувачів повинні виконуватися з оформленням квитанції платіжного термінала, чека банкомата, сліпа та інших документів за операціями з використанням електронних платіжних засобів у паперовій формі, що складаються та друкуються державною мовою за місцем проведення операції в такій кількості примірників, яка потрібна для всіх учасників операції, та/або документів в електронній формі, передбачених правилами платіжної системи.

Сліп - паперовий документ, який підтверджує здійснення операції з використанням платіжної картки і містить набір даних щодо цієї операції та реквізити платіжної картки (пункт 14 розділу Положення №705).

Згідно з пунктом 7 розділу VІІ Положення №705 операції, що здійснюються з використанням платіжних карток із застосуванням імпринтерів, повинні виконуватися з оформленням сліпа, форма якого визначається платіжною системою. В узгоджені терміни сліпи передаються еквайру для формування й направлення до процесингової установи відповідної інформації для її оброблення та виконання розрахунків за виконані операції.

Пункт 8 розділу VІІ Положення №705 передбачає, що документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів повинні містити такі обов`язкові реквізити: 1) найменування платіжної системи; 2) ідентифікатор еквайра та торговця або інші реквізити, що дають змогу їх ідентифікувати; 3) ідентифікатор платіжного пристрою; 4) дату та час здійснення операції; 5) суму та валюту операції; 6) суму комісійної винагороди; 7) реквізити електронного платіжного засобу, які дозволені правилами безпеки платіжної системи; 8) вид операції; 9) код авторизації або інший код, що ідентифікує операцію в платіжній системі.

Правила платіжних систем та/або внутрішньобанківські правила можуть передбачати також інші додаткові реквізити документів за операціями з використанням електронних платіжних засобів.

Зі змісту наданої суду копії платіжного документу (сліп) слідує, що він не містить усіх передбачених пунктом 8 розділу VІІ Положення № 705 обов`язкових реквізитів, встановлених для документів за операціями з використанням електронних платіжних засобів, зокрема наданий документ не дає змоги визначити найменування платіжної системи, за допомогою якої створений цей документ; не містить ідентифікатор еквайра та торговця або інші реквізити, що дають змогу їх ідентифікувати, та виду операції.

З наданого платіжного документу (сліп) не можливо встановити, хто є платником, а призначення платежу не розкриває змісту та суті проведеної операції, а саме не визначає, що ця операція є операцією з оплати позивачем витрат на правничу допомогу адвоката у зв`язку з розглядом справи №320/2385/20.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку висновку, що надана позивачем копія не є належним доказом на підтвердження оплати позивачем вартості наданих адвокатом послуг, що свідчить про відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, тому є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.

Враховуючи наведене, підстави для задоволення заяви позивача про відшкодування судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:
1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 08.05.2017.

3. Зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 08.05.2017.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

5. У задоволенні клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Панова Г. В.