Справа № 400/3654/20
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2021-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 червня 2021 р. справа № 400/3654/20
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, в письмовому провадженні, розглянув адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачаВійськової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ,

провизнання бездіяльності протиправною; стягнення середнього заробітку та компенсації в сумі 56 655,03 грн.

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі - позивач або ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі - відповідач або Військова частина НОМЕР_1 ), в якому просить суд:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачеві середнього заробітку за весь період затримки розрахунку з 10.12.2019 року по 14.05.2020 року, виплати втраченої частини доходу при виплаті ймовірної компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016 та 2017 роки;

2) стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку з 10.12.2019 року по 14.05.2020 року в сумі 56 545,65 грн., втраченої частини доходу при виплаті ймовірної компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016 та 2017 роки в сумі 109,38 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що при звільненні з військової служби йому не виплачена грошова компенсація відпустки як учаснику бойових дій та компенсація за неотримане речове майно, в зв`язку з чим позивач звернувся до відповідача у досудовому порядку шляхом направлення звернення про виплату компенсації відпустки. 14.05.2020 року на картковий рахунок позивача зараховано 21 876,40 грн. Оскільки, відповідачем допущено затримку розрахунку при звільненні позивача з військової служби, що є порушенням ст. 116 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) та у відповідності до ст. 117 КЗпП України це є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку за період з 10.12.2019 року по 14.05.2020 року, а також виплати компенсації втраченої частини доходу.

Відповідач позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що відповідно до ст. 117 КЗпП України, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у разі відсутності спору про розмір належних до виплати звільненому працівнику сум. Відповідач вважає, що оскільки ним добровільно виплачено позивачу компенсацію за невикористану відпустку, підстави для задоволення позову відсутні.

Позивач надав відповідь на відзив, в якій зазначає, що відповідач у своїх запереченнях застосовує посилання на норми права із власним суб`єктивним трактуванням, а його твердження мають ознаки викривлення фактів щодо фактичних обставин справи.

Судом відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Одночасно з позовом та додатково після відкриття провадження у справі, позивач подав клопотання про витребування доказів від відповідача, а саме: розрахункові листи за табельним номером позивача за період з 01.10.2015 року по 14.05.2020 року, розрахунково-платіжні відомості позивача за типовою формою № П-6, затвердженою наказом Держкомстату України від 05.12.2008 року № 489 за період з 01.10.2015 року по 14.05.2020 року або розрахунково-платіжні відомості за іншою формою, що ведуться відповідачем за табельним номером позивача за вказаний період, довідки про заробітну плату позивача за період з 01.10.2015 року по 14.05.2020 року та довідки-розрахунки щодо визначення розміру грошової компенсації позивачу за невикористані дні основної щорічної відпустки позивача з 2016 року по 2019 року. Клопотання мотивоване тим, що витребування доказів необхідне для з`ясування правильності та повноти нарахованої компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, а також з`ясування правильності та повноти нарахування сум грошового забезпечення у період проходження позивачем військової служби з 01.10.2015 року по 09.12.2019 року.

Вирішуючи клопотання, суд враховує наступне.

Згідно ч. 1 ст. 80 КАС України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 79 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 80 КАС України, у клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено:

1) який доказ витребовується;

2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати;

3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа;

4) заходи, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Відтак, суд дійшов висновку, що клопотання позивача про витребування доказів не відповідає вимогам п. 2 ч. 2 ст. 80 КАС України, так як позивач вказав обставини, які не стосуються предмета спору.

Так, предметом спору у даній справі є бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачеві середнього заробітку за період затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016-2017 роки та компенсації втраченої частини доходу позивача.

Фактично, позивач у своєму клопотанні ставить під сумнів повноту та правильність нарахування відповідачем як компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016-2017 роки, так і грошового забезпечення за період служби у Військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до ч. 1-4 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Таким чином, докази, які позивач просить витребувати від відповідача, не стосуються предмета доказування у цій справі.

Суд звертає увагу, що в разі незгоди позивача з розміром суми, яка йому виплачена як компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016-2017 роки, або з кількістю днів відпуски, яку позивач використав/невикористав, або з правильністю нарахування грошового забезпечення за весь період його служби, він має право на судовий захист, яке може бути реалізоване шляхом подання окремого позову за загальними правилами КАС України.

У даній же справі, позивач не заявляв позовні вимоги про визнання протиправними дій чи бездіяльності відповідача щодо невірного нарахування грошового забезпечення позивачу, відтак відсутні підстави для витребування доказів.

Крім того, суд звертає увагу позивача, що як він сам зазначає у клопотанні, копії довідки про грошове забезпечення позивача за період з листопада 2015 року по грудень 2020 року та довідки-розрахунку від 04.06.2020 року щодо кількості днів невикористаної відпустки та розміру грошової компенсації позивачу за невикористані дні основної щорічної відпустки позивача з 2016 року по 2017 року, містяться в матеріалах справи, оскільки надані відповідачем на заяву позивача.

Незгода позивача з відомостями, що містяться в зазначених доказах, як вже зазначав суд, не є предметом доказування у цій справі, позаяк не стосуються предмету спору.

Суд розглянув справу в порядку письмового провадження на підставі ч. 9 ст. 205 КАС України.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне.

ОСОБА_1 у період з 01.10.2015 року по 09.12.2019 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 221-РС від 05.12.2019 року позивач звільнений з військової служби у запас відповідно до підпункту "б" п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 281 від 09.12.2019 року позивач виключений із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення (а. с. 17).

Оскільки, при звільненні з військової служби позивачу не виплачена грошова компенсація за невикористані дні основної щорічної відпустки за 2016-2017 роки, 24.02.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату відповідної компенсації (а. с. 18).

На заяву позивача відповідач надав відповідь 08.05.2020 року (а. с. 20), згідно якої прийнято рішення внести зміни до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 09.12.2019 року № 281, а саме наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 04.05.2020 року № 93 внесено зміни щодо виплати позивачу компенсації за 30 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2016 рік та компенсації за 30 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2017 рік (а. с. 21-22).

14.05.2020 року на картковий рахунок позивача від відповідача надійшла сума в розмірі 21 876,40 грн. (а. с. 38).

Відтак, на переконання позивача, відповідач у відповідності із ст. 117 КЗпП України має виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Отже, трудове законодавство у питаннях, що не врегульовані нормами спеціального законодавства, поширюється також і на військовослужбовців, тому доводи відповідача про зворотнє, судом не приймаються до уваги.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум саме у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зазначила, що метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Оскільки, ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 810/451/17.

Таким чином, суд погоджується з позивачем щодо наявності у нього права на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби.

Судом встановлено, що право на отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016-2017 року виникло у позивача після прийняття Військовою частиною НОМЕР_1 наказу 04.05.2020 року, яким внесені зміни до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 09.12.2019 року № 281 та наказано виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 30 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2016 рік та компенсацію за 30 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2017 рік.

Як вбачається з довідки-розрахунку № 24/5/913, складеного відповідачем 04.06.2020 року, сума компенсації відпустки становить 22 209,54 грн. (а. с. 27).

14.05.2020 року позивачу виплачено компенсацію невикористаної щорічної основної відпустки в сумі 21 876,40 грн. (з відрахуванням сплачених податків та обов`язкових платежів).

Таким чином, відповідач провів фактичний розрахунок з ОСОБА_1 щодо виплати компенсації поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Відповідно до довідки відповідача про грошове забезпечення від 04.06.2020 року № 24/5/915, розмір грошового забезпечення позивача за два останні повні календарних місяці, що передували його звільненню, становить 23 156,58 грн. (жовтень 2019 року - 11 474,93 грн. та листопад 2019 року - 11 681,65 грн.).

Середньоденна заробітна плата позивача склала 538,53 грн. (23 156,58 грн. / 43 (кількість робочих днів з період з жовтня 2019 року по листопад 2019 року).

Оскільки, позивача виключено з списків особового складу частини 09.12.2019 року, а 14.05.2020 року з позивачем було проведено розрахунок, суд обраховує строк затримки розрахунку з 10.12.2019 року по 13.05.2020 року.

Кількість робочих днів за час затримки виплати за період з 10.12.2019 року по 13.05.2020 року - 105 днів. Виходячи з цього, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016-2017 роки становить 56 545,65 грн. (538,53 грн. х 105 робочих днів).

Середньоденний заробіток позивача обрахований судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Щодо суми середнього заробітку суд виходить з того, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 711/4010/13.

З огляду на викладене, суд застосовує критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, з огляду на наступне:

- позивача виключено з списків особового складу військової частини 09.12.2019 року; на момент звільнення позивач не мав претензій до відповідача щодо остаточного розрахунку;

- за виплатою грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки позивач звернувся до відповідача 24.02.2020 року, тобто через 2,5 місяці з дати звільнення, до суду позивач не звертався;

- між сторонами не існувало спору щодо виплати грошової компенсації, оскільки на заяву позивача - відповідач виплатив суму компенсації 14.05.2020 року;

- розмір суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, обчислений позивачем - 56 545,65 грн., більше ніж у два рази перевищує суму виплаченої грошової компенсації - 21 876,40 грн.

У даній справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат склав 105 317,46 грн., з яких:

1) грошове забезпечення 83 107,92 грн. (78,91 %) - згідно довідки відповідача від 04.06.2020 року № 24/5/915 (а. с. 28);

2) компенсація відпустки 22 209,54 грн. (21,09 %).

Суд, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 11 925,48 грн. як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (21,09 % від 56 545,65 грн).

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19.

На підставі вищевикладеного, суд доходить висновку, що належним способом захисту прав позивача у спірних правовідносинах є визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016-2017 роки) та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.12.2019 року по день фактичного розрахунку - 14.05.2020 року у розмірі 11 925,48 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача втраченої частини доходу при виплаті компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016-2017 роки в сумі 109,38 грн., суд зазначає наступне.

Питання, пов`язані із здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (надалі - Закон № 2050) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 (надалі - Порядок № 159).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2050, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (ст. 2 ч. 2 Закону № 2050).

Згідно з ст. 3 Закону № 2050, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст. 4 Закону № 2050).

Аналогічні за змістом приписи містить Порядок № 159.

Таким чином, єдиною умовою виплати компенсації, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів, у даному випадку грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки позивача.

При цьому, виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Відповідач підтвердив, що нарахував ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки, яка була виплачена не в день звільнення позивача, а 14.05.2020 року в сумі 21 876,40 грн.

Відтак, відповідач повинен був нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів не пізніше травня 2020 року, тобто в тому місяці, коли відбулась виплата останньої частини грошового забезпечення, належного позивачу.

Таке тлумачення відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 06.02.2018 року у справі № 681/423/15-а, від 20.02.2018 року у справі № 522/5664/17, від 21.06.2018 року у справі 523/1124/17 щодо розгляду адміністративного спору в рамках подібних правовідносин.

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності". Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Оскільки відповідачем порушено строк виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016-2017 роки, Військова частина НОМЕР_1 зобов`язана здійснити нарахування компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону № 2050, а відтак позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З приводу вимоги позивача про стягнення конкретно визначеної суми компенсації, суд зазначає наступне.

Із змісту Закону № 2050 та Порядку № 159 слідує, що обрахунок конкретного розміру компенсації, яка підлягає виплаті, є компетенцією відповідача, а тому саме на відповідача покладено обов`язок визначити суму компенсації.

Таким чином, позов підлягає задоволенню частково.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішувалось, так як позивач на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, а доказів понесення інших судових витрат сторони суду не подали.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19, 139, 241, 244, 242 - 246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016-2017 роки).

3. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016-2017 роки) в сумі 11 925,48 грн. (одинадцять тисяч дев`ятсот двадцять п`ять гривень сорок вісім копійок).

4. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) компенсації на підставі Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

5. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) провести нарахування та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) компенсації на підставі Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

6. У задоволенні вимоги про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку в сумі 56 545,65 грн. та компенсації втрати частини доходу в сумі 109,38 грн. - відмовити.

7. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. О. Мороз