Справа № 380/8061/20
Суддя: Желєзний І.В.
Дата ухвалення: 2021-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

17 червня 2021 року

Київ

справа №380/8061/20

адміністративне провадження №К/9901/18632/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Желєзного І.В.,

суддів: Берназюка Я.О., Чиркіна С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про відвід колегії суддів: Желєзного І. В., Берназюка Я. О., Чиркіна С. М. від їх участі у розгляді справи № 380/8061/20 за позовом ОСОБА_1 до Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області про визнання дій неправомірними, скасування відповідей, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2021 року у справі №380/8061/20.

19 травня 2021 року позивачем направлено до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року у справі №380/8061/20.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 травня 2021 року справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючого судді Желєзного І. В., суддів Берназюка Я. О., Чиркіна С. М.

Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2021 року залишено без руху касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року у справі № 380/8061/20 за позовом ОСОБА_1 до Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області про визнання дій неправомірними, скасування відповідей, зобов`язання вчинити дії.

16 червня 2021 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про відвід колегії суддів: Желєзного І. В., Берназюка Я. О., Чиркіна С. М. на підставі пункту 4 статті 1 статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заява обґрунтована тим, що в касаційній скарзі як на підставу звільнення від сплати судового збору позивач посилався на підпункт «г» пункту 2 частини 1 статті 8 Закону України «Про судовий збір», однак в ухвалі про залишення касаційної скарги без руху такої підстави не зазначено. Вказане, на думку ОСОБА_1 , відповідно до вимог пункту 4 частини 1 статті 36 КАС України є підставою для відводу та постановлення окремої ухвали відносно колегії суддів: Желєзного І. В., Берназюка Я. О., Чиркіна С. М.

Обговоривши доводи заявленого відводу, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів касаціної скарги, касатор просив звільнити його від сплати судового збору за подання касаційної скарги на ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року, у зв`язку із незадовільним станом матеріального становища. Просив врахувати, що різниця між ставкою судового збору за подання касаційної скарги та розміром його отримуваної пенсії (за місяць) складає 5 413,48 грн, а тому вказане є підставою для звільнення від сплати судового збору з урахуванням частини 1 статті 133 КАС України та підпункту г пункту 2 частини 1 статті 8 Закону України "Про судовий збір". На підтвердження вказаного, додав копію довідки Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про доходи № НОМЕР_1 за період з 01 листопада 2020 року по 30 квітня 2021 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що для звільнення від сплати судового збору заявник касаційної скарги має довести існування фінансових труднощів.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 06 травня 2019 року у справі №160/2065/19.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов, зокрема, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї.

У даному випадку звільнення касатора від сплати судового збору на підставі підпункту г пункту 2 частини 1 статті 8 Закону України "Про судовий збір" не було можливим, оскільки останнім не надано до касаційної скарги доказів того, що він є членом малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї.

Оскільки на підставі доданих до касаційної скарги документів не має можливості пересвідчитись у розмірі отриманого доходу ОСОБА_1 за весь рік, що передував року подання касаційної скарги, а також у тому, що косатор дійсно є членом малозабезпеченої чи баготодітної сім`ї, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вказаного клопотання.

При цьому, залишаючи касаційну скаргу без руху, колегія суддів вказала, що касатору необхідно усунути недоліки касаційної скарги шляхом надання до Суду доказів сплати судового збору або доказів наявності підстав, зокрема, для звільнення від сплати судового збору.

Враховуючи вищенаведене, касатор не позбавлений можловості щодо надання до Суду доказів для звільнення від сплати судового збору у відповідності до вимог статті 8 Закону України "Про судовий збір".

Відповідно до частини 1 статті 36 КАС України суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу):

1) якщо він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав правничу допомогу стороні чи іншим учасникам справи в цій чи іншій справі;

2) якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи;

3) якщо він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу;

4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді;

5) у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого статтею 31 цього Кодексу.

Згідно із частиною 2 зазначеної статті суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу (щодо недопустимості повторної участі судді в розгляді адміністративної справи).

Відповідно до частини 3 статті 39 КАС України відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим.

Стандарт безсторонності ґрунтується, насамперед, на тому, що судді мають розглядати справи на основі фактів та згідно з законом, без жодних обмежень, неналежного впливу, спонукання, тиску, погроз чи утручань, прямих чи непрямих, з будь-чийого боку або з будь-якої причини. Також неупередженість стосується способу мислення або ставлення суду до питань і сторін у конкретній справі. Тож слово "неупереджений" передбачає виключення (усунення) розумних та обґрунтованих сумнівів щодо упередженості судді, як реальної, так і суб`єктивної.

Варто зауважити, що жодна норма національного права не визначає зміст нормативної конструкції "неупередженість" ("безсторонність") судді", а тому під час з`ясування основних критеріїв неупередженості Суд вважає за потрібне керуватися джерелами міжнародного права, зокрема принципами, сформульованими у практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини обґрунтованість підстав для надання висновку щодо безсторонності суду для мети пункту 1 статті 6 Конвенції має встановлюватися згідно з:

(і) "об`єктивним критерієм", який передбачає, що встановлення наявності упередженості суду (суддів) має бути визначено окремо від поведінки судді, тобто має бути з`ясовано, чи існують очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Тим часом вирішальною є саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду, а позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною.

(іі) "суб`єктивним критерієм", який вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи і тільки після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність. Тому особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів іншого.

Отже, для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості, заявнику потрібно довести наявність відповідних зазначених вище суб`єктивних та/або об`єктивних елементів стандарту неупередженості (зокрема, але не винятково, йдеться про такі ознаки як особисте переконання та поведінка конкретного судді, що вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах розв`язання справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав і свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі тощо).

Водночас як указано в Бангалорських принципах поведінки судді від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27 липня 2006 року №2006/23, об`єктивність судді є потрібною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті ухваленого рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його ухвалення.

Сприйняття об`єктивності визначається за допомогою критерію "розумного спостерігача". У разі, коли є підстави передбачати, що суддя є необ`єктивним (з різних причин) - це дискредитує суспільну довіру до судової влади. Тому суддя мусить уникати будь-яких дій, які дають підставу передбачати, що на його рішення можуть вплинути сторонні чинники, зокрема такі як зацікавленість у розв`язанні конкретної справи. З огляду на це навіть прояви неупередженості мають значення.

Тому коли сторони стверджують про те, що судді недостатньо об`єктивні, питання про наявність фактичного упередження не має значення, адже "правосуддя не тільки має бути здійснене, але й сприйматися як очевидно і без сумніву здійснене". Іншими словами, коли виникає питання про відвід, значення має не те, чи справді у судді є усвідомлене або неусвідомлене упередження, а те, чи виникла б у розумної та належним способом поінформованої особи підозра про існування такого упередження. У цьому сенсі обґрунтована підозра в упередженості не просто заміняє докази, яких бракує, чи доказовий засіб для встановлення вірогідності неусвідомленого упередження, а є виявом пильнішої уваги до іміджу правосуддя, тобто домінантної зацікавленості громадськості в тому, щоб існувала впевненість у чесності процесу.

Водночас колегія суддів підкреслює, що не може бути підставою для відводу суддів заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними, достатніми, достовірними і допустимими доказами. Тому відвід має бути вмотивований, тобто в ньому неодмінно мають бути наведені аргументи, а до самої заяви долучені відповідні докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Таким чином, наведені ОСОБА_1 у заяві про відвід суддів твердження щодо можливої неупередженості або об`єктивності колегії суддів, на переконання колегії суддів, є безпідставними та не підтверджуються жодними доказами.

Враховуючи доводи заяви про відвід, колегія суддів приходить до висновку про їх необґрунтованість, оскільки позивачем не наведено обставин, які б свідчили про пряму чи опосередковану заінтересованість суддів у результатах розгляду цієї справи, а також викликали сумніви у неупередженості чи об`єктивності суддів.

Частиною 4 статті 40 КАС України встановлено, що якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 31 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід. Якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість заявленого відводу, у зв`язку з чим, наявні підстави для передачі заяви скаржника про відвід для проведення автоматичного розподілу для визначення судді для її розгляду.

На підставі викладеного, керуючись статтями 36, 39, 40, 248 КАС України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Визнати заяву ОСОБА_1 про відвід колегії суддів: Желєзного І. В., Берназюка Я. О., Чиркіна С. М. від їх участі у розгляді справи № 380/8061/20 необґрунтованою.

Передати заяву ОСОБА_1 про відвід колегії суддів: Желєзного І. В., Берназюка Я. О., Чиркіна С. М. від їх участі у розгляді справи № 380/8061/20 до Секретаріату Касаційного адміністративного суду для визначення судді, який не входить до складу суду, що розглядає цю справу, в порядку, передбаченому КАС України, для вирішення питання про відвід.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Желєзний

Судді Я. О. Берназюк

С. М. Чиркін