Справа № 640/30906/20
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2021-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 квітня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови включити та виплатити суму заборгованості позивачу по невиплаченій пенсії ОСОБА_2 з 01.07.2016 по 22.06.2017 як таку, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві включити та виплатити суму заборгованості позивачу по невиплаченій пенсії ОСОБА_2 з 01.07.2016 по 22.06.2017 як таку, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_2 , та на момент його смерті залишилась нарахована, проте недоотримана за його життя пенсія. Разом з тим, відповідачем протиправно відмовлено у виплаті нарахованої, але не виплаченої пенсії за період з 01 липня 2016 року по 22 червня 2017 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 квітня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови включити та виплатити суму заборгованості ОСОБА_1 по невиплаченій пенсії ОСОБА_2 з 01.07.2016 по 22.06.2017 як таку, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві включити та виплатити суму заборгованості ОСОБА_1 по невиплаченій пенсії ОСОБА_2 з 01.07.2016 по 22.06.2017 як таку, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що нарахована за період з 22.06.2017 по 31.12.2019 сума пенсії у розмірі 23018 грн. 28 коп. була виплачена позивачу згідно платіжного доручення у вересні 2020 року.

На думку апелянта, розмір недоплаченої пенсії було зменшено в залежності від дати звернення до органів пенсійного фонду, відтак у даному випадку нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 січня 2020 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про виплату недоотриманої пенсії за батька ОСОБА_2 , який помер у місті Луганську, ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , яке видане Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Недоотримана ОСОБА_2 пенсія у зв`язку із його смертю, увійшла до складу спадщини, що підтверджується відповідним свідоцтвом про право на спадщину за законом, згідно якого спадкоємцем ОСОБА_2 визначено його сина ОСОБА_1 .

Сума недоотриманої в зв`язку зі смертю пенсії становить 250054,89 грн., яка визначена на підставі листа відповідача від 21 травня 2020 року №2600-0402-8/64453.

Для виплати недоотриманої пенсії, яка ввійшла до складу спадщини, позивачем надано до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві документи, зокрема, копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , свідоцтво про право на спадщину за законом (оригінал, копію паспорта, копію ідентифікаційного номеру.

17 червня 2020 року позивач отримав відповідь Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві згідно якої розмір виплати недоотриманої пенсії померлого пенсіонера буде визначено за 3 роки, які передують зверненню до відповідного територіального підрозділу Пенсійного фонду України, а тому розмір пенсії буде зменшено в залежності від дати звернення з такою заявою про виплату.

Не погоджуючись з такою відмовою відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 червня 2020 року, нарахована та невиплачена пенсія ОСОБА_2 за період з 01 липня 2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 включена до спадкової маси, на яку набув право власності позивач, тому така пенсія повинна бути виплачена саме у тому розмірі, який визначений таким свідоцтвом про право на спадщину.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до статті 52 Закону №1058-IV сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.

Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну.

У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Вищевказана норма Закону кореспондується зі статтею 91 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05 листопада 1991 року, згідно якої суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Відповідно статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі статтею 1227 Цивільного кодексу України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми соціальних виплат (у даному випадку пенсії) передаються членам сім`ї спадкодавця.

При цьому, суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, слід вважати і суми пенсії, які не були отримані пенсіонером за життя, внаслідок неправомірних дій органу Пенсійного фонду України, зокрема на виконання рішення суду.

Разом з тим, Цивільний кодекс України не визначає строк, протягом якого члени сім`ї спадкодавця мають право на одержання соціальних платежів.

Положення частин другої, третьої статті 52 Закону № 1058-IV теж не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю, а лише визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера.

Як свідчать матеріали справи, позивач набув право власності на успадковане майно у вигляді недоотриманої пенсії в розмірі 250054,89 грн, як спадкоємець за законом, що підтверджується свідоцтвом про право власності на спадщину за законом від 22 червня 2020 року.

Відтак, відповідач після отримання від позивача зазначеного вище свідоцтва про право на спадщину за законом, повинен був здійснити виплату позивачу успадкованої недоодержаної пенсії, яка залишилась після смерті батька позивача, у розмірі 250054,89 грн.

Однак, відповідач здійснив виплату вказаної пенсії не у повному обсязі, про що сторони не заперечують.

У той же час, судом першої інстанції вірно відзначено, що нарахована та невиплачена пенсія ОСОБА_2 за період з 01 липня 2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 включена до спадкової маси, на яку набув право власності ОСОБА_1 .

З огляду на вказане, пенсія ОСОБА_2 повинна бути виплачена саме у тому розмірі, який визначений таким свідоцтвом про право на спадщину.

Колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що Європейським судом з прав людини сформовано підхід щодо застосування принципу «належного урядування».

Так, в рішенні від 20 травня 2010 року у справі «Лелас проти Хорватії» (заява №55555/08) ЄСПЛ наголосив, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків; ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу» (пункт 74).

Отже, принцип «належного урядування» без сумніву є дотичним і до означених пенсійних спорів. Адже особа-пенсіонер чи майбутній пенсіонер, як приватна особа, не має у своєму розпорядженні ані державного апарату, ані владних функцій. Зоною відповідальності саме держави є те, щоб пенсії при призначені були правомірно нараховані та своєчасно поновлені й виплачені. І всі помилки та прорахунки в цій сфері є саме помилками, які могли з`явитись лише як наслідок порушення принципу «неналежного урядування».

Згідно положень статті 1 Конвенції, статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відтак, право позивача на отримання пенсії, яка належала за дні життя його померлому батьку, однак не була ним отримана, є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук