Справа № 460/1139/21
Суддя: Д.П. Зозуля
Дата ухвалення: 2021-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

17 червня 2021 року м. Рівне №460/1139/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зозулі Д.П., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доДержавної установи "Полицька виправна колонія (№76)"
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до Державної установи Полицька виправна колонія (№76) (далі - відповідач) про визнання протиправним втручання в право засудженого на повагу до його приватного життя та зобов`язання демонтувати камери відеоспостереження з камери у якій його утримують.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач відбуває покарання у вигляді довічного позбавлення волі в ДУ Полицька виправна колонія (№76) і з 27.01.2021 за сумлінну поведінку в порядку ст. ст. 100, 151 КВК України його переведено з двохмісної камери до багатомісного приміщення камерного типу. При цьому, відповідачем протиправно здійснюється цілодобове відеоспостереження його камери необмеженим колом осіб різної статі, що є протиправним та грубим втручанням в його право на повагу до приватного життя. Позивач посилається на приписи Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини у справах Тростін проти України, Горлов та інші проти Російської Федерації.

Ухвалою суду від 01.03.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи ухвалено провести за правилами загального позовного провадження, встановлено відповідачу строк для подання до суду відзиву на адміністративний позов та призначено підготовче засідання у справі.

Відповідач, у строк встановлений судом, подав відзив на адміністративний позов у якому проти задоволення позову заперечив. На обґрунтування заперечення зазначає, що відеокамери встановлені, у відповідності до вимог чинного законодавства для забезпечення належного нагляду та контролю за поведінкою засуджених. Крім того, цілодобове відеоспостереження за засудженими до довічного позбавлення волі в камерах не є втручанням у право на повагу до приватного життя і не порушує статтю 8 Конвенції, адже воно є відповідним до закону. Разом з тим, звернув увагу, що позивач перебуває в ДУ Полицька виправна колонія (№76) в секторі максимального рівня безпеки для тримання чоловіків засуджених до довічного позбавлення волі та по прибуттю в установу був ознайомлений письмово, що за ним здійснюється відеоспостереження, що підтвердив своїм підписом у розписці. У задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Ухвалою суду від 31.03.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд справи по суті. Також, вказаною ухвалою у Державної установи Полицька виправна колонія (№76) витребувано для перегляду в судовому засіданні належним чином завірену копію короткого відеозапису (5 хвилин) з камер відеоспостереження камери № 1 для тримання засуджених до довічного позбавлення волі сектору максимального рівня безпеки Державної установи "Полицька виправна колонія (№76)" за період утримання в ній позивача з 27.01.2021 по 15.02.2021.

Протокольною ухвалою суду від 12.05.2021 в судовому засіданні оголошено перерву до 09.06.2021.

Ухвалою суду віл 09.06.2020 вирішено перейти до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Оскільки, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, то відповідно до ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі- КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши позовну заяву, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими доказами, суду слід зазначити наступне.

Вироком Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 30 листопада 2007 року ОСОБА_1 засуджений до довічного позбавлення волі.

З 27.01.2021 ОСОБА_1 відбуває покарання в секторі максимального рівня безпеки для тримання чоловіків до довічного позбавлення волі ДУ Полицька виправна колонія (№76).

Наразі ОСОБА_1 перебуває в другому багатомісному приміщенні камерного типу в секторі максимального рівня безпеки для відбування покарання чоловіками, засудженими до довічного позбавлення волі.

Ще до поміщення ОСОБА_1 до зазначеного приміщення, в ньому та інших аналогічних приміщеннях даного сектору на підставі наказу начальника ДУ Полицька виправна колонія (№76) №166/АГ-19 від 09.12.2019 та згідно Акту №2 від 04.12.2020 були встановлені технічні засоби нагляду і контролю, а саме відеокамери Partizan по 2 шт. в кожне багатомісне приміщення камерного типу.

Перебування у такому приміщенні ОСОБА_1 вважає втручанням в його право на повагу до приватного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, з огляду на що і звернувся до суду з вимогою про зобов`язання демонтувати камери відеоспостереження з камери у якій його утримують.

Надаючи оцінку позовним вимогам суд зауважує на такому.

Статтею 1 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Згідно з статтею 2 Кримінально-виконавчого кодексу України кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Положеннями статті 3 Кримінально-виконавчого кодексу України встановлено, що до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.

Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Відповідно частин 1, 2, 4 статті 7 Кримінально-виконавчого кодексу України держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

Відповідно до частини другої статті 7 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Згідно з частиною 3 статті 6 Кримінально-виконавчого кодексу України основними засобами виправлення і ресоціалізації засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), пробація, суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 102 Кримінально-виконавчого кодексу України режим у виправних і виховних колоніях - це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами порядок виконання і відбування покарання, який забезпечує ізоляцію засуджених; постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обов`язків; реалізацію їхніх прав і законних інтересів; безпеку засуджених і персоналу; роздільне тримання різних категорій засуджених; різні умови тримання засуджених залежно від виду колонії; зміну умов тримання засуджених.

Частиною 1 статті 103 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що адміністрація колонії має право використовувати аудіовізуальні, електронні й інші технічні засоби для попередження втеч та інших кримінальних правопорушень, порушень встановленого законодавством порядку відбування покарання, отримання необхідної інформації про поведінку засуджених. При цьому, частиною 3 статті 103 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що перелік технічних засобів нагляду і контролю та порядок їх використання визначаються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Відповідно до п. 1 розділу 1 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України 28 серпня 2018 року №2823/5 (далі - Правила) ці Правила регулюють порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі.

Згідно з пунктом 1 розділу ХХIII Правил, нагляд за засудженими є системою заходів, спрямованих на забезпечення відбування та виконання кримінальних покарань у виді обмеження та позбавлення, довічного позбавлення волі та арешту шляхом цілодобового і постійного контролю за поведінкою засуджених у місцях їх проживання та праці, попередження та припинення з їх боку протиправних дій, забезпечення вимог ізоляції засуджених та безпеки персоналу установ виконання покарань.

Для забезпечення нагляду за поведінкою засуджених у відділеннях соціально-психологічної служби, локальних секторах, камерах, прогулянкових двориках, у місцях їх праці, їдальнях, клубах, медичних частинах та лікарняних закладах адміністрацією установ виконання покарань встановлюються відеокамери, про що засуджений інформується під підпис. Кут огляду відеокамер, які встановлені у жилих приміщеннях та камерах, не має охоплювати санітарні вузли. Забороняється встановлювати відеокамери у приміщеннях (камерах), в яких проводяться медичні обстеження (огляди) засуджених, особистий обшук з роздяганням, жилих кімнатах тривалих побачень, а також у лазнях, роздягальнях, душових та туалетних кімнатах.

Аналогічні норми містяться і в пункті 8 розділу VII Порядку використання технічних засобів нагляду і контролю у виправних та виховних колоніях Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 26 червня 2018 року №2025/5 (далі Порядок №2025/5), згідно з яким забороняється використання відеокамер та портативних відеореєстраторів у лазнях, роздягальнях, душових і туалетних кімнатах; у приміщеннях (камерах), у яких проводяться медичні обстеження (огляди) ув`язнених та засуджених, особистий обшук з роздяганням; у кімнатах проведення тривалих побачень; у кімнатах будинків дитини при виправних колоніях, де проводиться годування дітей до трьох років.

Відповідно до пункту 1 розділу V Порядку №2025/5, система відеоспостереження забезпечує дистанційне візуальне спостереження за об`єктами виправної/виховної колонії, поведінкою засуджених, порядком несення служби персоналом виправної/виховної колонії. В установі діє центр спостереження - окреме приміщення з обмеженим доступом, оснащене системами нагляду і контролю, де персонал виправної/виховної колонії здійснює спостереження за станом систем сигналізації, відеоспостереження, контролювання доступу та інших систем нагляду і контролю.

Згідно з п. 7 розділу VII Порядку №2025/5 доступ персоналу виправної/ виховної колонії до роботи з відео- та аудіоінформацією, яка надходить від технічних засобів нагляду і контролю, реалізується за допомогою програмних та апаратних засобів обмеження доступу (паролі, захищені протоколи обміну тощо), захищених від несанкціонованого втручання у канали передачі цієї інформації. Право доступу до роботи з відео- та аудіоінформацією, яка надходить від технічних засобів нагляду і контролю, має персонал виправної/виховної колонії відповідно до розподілу посадових обов`язків.

Таким чином, основними функціями відеоспостереження є забезпечення безпеки персоналу виправної колонії, засуджених, цілодобовий контроль за їх поведінкою, виконання внутрішнього розпорядку дня, використання з цією метою технічних засобів проведення перевірок наявності та інших заходів реагування на зміни ситуації в установі.

При цьому, інформація, що фіксується ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інформацією з обмеженим доступом, належить виправній колонії, має обмежений термін зберігання (30 діб) і не передається (не транслюється) Департаменту.

Відповідач стверджує, що відеоспостереження ведеться працівником сектору максимального рівня безпеки для тримання чоловіків до довічного позбавлення волі ДУ Полицька виправна колонія (№76), а тому особи жіночої статі фізично не можуть знаходитись в приміщенні, де транслюється таке відеоспостереження.

Протилежних доказів в ході розгляду справи не здобуто, як і будь-яких доказів тому, що посадові особи відповідача поширювали відносно позивача конфіденційну інформацію стосовно питань, про які вони могли дізнатися лише здійснюючи постійне відеоспостереження.

Як вбачається з матеріалів фотофіксації, зроблених безпосередньо в другому багатомісному приміщенні камерного типу в секторі максимального рівня безпеки для відбування покарання чоловіками засудженими до довічного позбавлення волі Державної установи Полицька виправна колонія (№76), тобто в приміщенні, де відбуває покарання позивач, та із записів обох камер відеоспостереження в цьому приміщенні, наданих на ухвалу суду (а.с.92) та досліджених під час судового розгляду справи, кут огляду камер не охоплює санітарний вузол та душову, так як останні відгороджені окремою конструкцією (глухою стіною), а відповідно особа, яка перебуває в санітарному вузлі (приміщення, де знаходиться туалет, душ та/або умивальник) за жодних умов не попадає в зону огляду відеокамер. Також суд констатує, що відеокамери не рухаються і не відтворюють звук.

Відповідач покликається на суспільну небезпеку позивача, який відбуває кримінальне покарання у вигляді довічного позбавлення волі за скоєння особливо тяжкого злочину і стверджує, що відключення відеокамер призведе до ухилення ОСОБА_1 від виконання розпорядку дня та унеможливить фіксацію правопорушень з його боку. Крім того, зауважує, що позивач в камері перебуває з іншими особами, які як і сам ОСОБА_1 , потребують забезпечення їхньої безпеки, а тому відеонагляд дозволяє попередити конфлікти, членоушкодження, спроби самогубств, інші протиправні дії засуджених один по відношенню до одного, а також дії щодо нападу на персонал чи осіб, які відвідують установу. Також відповідач доводить, що система відеонагляду дозволяє забезпечити невідкладну медичну допомогу в разі різкого погіршення здоров`я будь-кого із засуджених.

Суд в повній мірі погоджується з такими доводами відповідача і приходить до висновку, що відеонагляд, який цілодобово ведеться в багатомісних приміщеннях камерного типу сектору максимального рівня безпеки для відбування покарання чоловіками засудженими до довічного позбавлення волі Державної установи Полицька виправна колонія (№76) , в тому числі і у тому, де відбуває покарання ОСОБА_1 , є доречним і виправданим заходом безпеки.

Судом не здобуто жодних доказів тому, що відсутність конфіденційності викликає сильні страждання у позивача, чи якимось чином впливає на його перебування в установі, позаяк з огляду на відбування ОСОБА_1 покарання в місці позбавлення волі, де він і так перебуває під постійним наглядом і контролем, та з огляду на те, що в багатомісному приміщенні камерного типу він апріорі не може перебувати наодинці з собою, говорити про порушення правил приватності не доречно.

Також суд не вважає, що відеонагляд дійсно завдає заявникові настільки серйозних психологічних мук, щоб можна було прирівняти його до нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження.

Разом з тим, розглядаючи позов під призмою дотримання вимог статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, суд також зауважує на тому, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Оскільки позивач відбуває кримінальне покарання у вигляді довічного позбавлення волі за скоєння особливо тяжкого злочину у багатомісному приміщенні камерного типу з особами, які відбувають аналогічне покарання і також за вчинення особливо тяжких злочинів, то втручання в його приватне життя шляхом цілодобового відеонагляду у відповідному приміщенні (за виключенням душової і туалетної кімнати) за цих обставин можна розглядати як необхідне в демократичному суспільстві задля інтересів громадської безпеки та попередження злочинів, а також для захисту здоров`я і прав інших осіб.

Також суд констатує, що державна установа Полицька виправна колонія (№76) використовує відеоспостереження в межах чинного законодавства та відповідно до нормативних актів Міністерства юстиції України та обмежень передбачених Конституцією України, щодо осіб, засуджених за вчинення злочинів, а відтак жодних правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 не знаходить.

Що стосується покликань позивача на рішення Європейського суду з прав людини, то суд зауважує на такому.

У рішенні Тростін проти України від 23.02.2012, що набуло статусу остаточного 23.05.2012, ЄСПЛ розглядав скаргу заявника щодо обмеження його права на побачення з родичами під час його ув`язнення після засудження та щодо перегляду адміністрацією СІЗО кореспонденції заявника до суду.

Відповідно до цього, висновки ЄСПЛ у такій справі жодним чином не можна поширювати на правовідносини, які виникли у даній справі, позаяк вони мають зовсім різний зміст і суть втручання у право на повагу до свого приватного і сімейного життя, житла і кореспонденції.

Що стосується справи Горлов та інші проти Російської Федерації від 02.07.2019, то незважаючи на те, що Європейський Суд був готовий визнати, що може існувати необхідність стежити за певними територіями виправних установ і слідчих ізоляторів або за деякими ув`язненими на постійній основі, в тому числі за допомогою використання системи CCTV, він, тим не менше, визнав, що діюча правова система Російської Федерації не могла розглядатися як досить ясна, чітка і конкретна для того, щоб надавати належний захист від свавільного втручання влади в право заявників на повагу до приватного життя. Таким чином, ЄСПЛ визнав, що оспорюваний захід не був передбачений законом, з огляду на що вказав на відсутність необхідності перевіряти, чи переслідувало втручання одну із законних цілей, і чи було воно необхідним в демократичному суспільстві та співмірним переслідуваним цілям. Зокрема, Європейський Суд залишив без розгляду питання про те, чи був той факт, що постійне відеоспостереження здійснювалося жінками-співробітницями, сумісним з вимогами пункту 2 статті 8 Конвенції, оскільки, на його думку, це стосувалося питання пропорційності передбачуваного втручання.

В даній конкретній справі відповідне втручання є таким, що передбачене на законодавчому рівні. При цьому в Україні, на законодавчому рівні чітко встановлено і рамки відповідного втручання, і методи, і цілі. А відтак, рішення ЄСПЛ у справі Горлов та інші проти Російської Федерації не застосовне до даних конкретних правовідносин.

На противагу цьому, суд хоче зауважити на рішенні ЄСПЛ Ван дер Грааф проти Нідерландів (Van der Graaf v the Netherlands), де суд визнав доречним постійний відеонагляд за ув`язненим протягом близько чотирьох із половиною місяців у виправному закладі.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, розглянувши подані сторонами докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах наданих йому повноважень, та у спосіб, передбачений чинним законодавством, з урахуванням приписів матеріального права, а відтак, правомірність його дій не спростована позивачем у ході судового розгляду справи.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

В зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, то судом відповідно до ст. 139 КАС України не вирішувалося питання про розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 (паспорт серія НОМЕР_1 , виданий 30.10.2001, місце утримання: ДУ "Полицька виправна колонія (№76)", с. Іванчі, Володимирецький район, Рівненська область, 34375) в позові до Державної установи "Полицька виправна колонія (№76)" (, с. Іванчі, Володимирецький район, Рівненська область, 34375) про визнання протиправним втручання в право засудженого на повагу до його приватного життя та зобов`язання демонтування камери відеоспостереження з камери у якій його утримують, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 17 червня 2021 року

Суддя Д.П. Зозуля