Справа № 160/7576/21
Суддя: Коренев Андрій Олексійович
Дата ухвалення: 2021-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2021 року Справа № 160/7576/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Коренева А.О.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
12 травня 2021 ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить:
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 після чого позивачка, як дружина та особа, яка проживала разом із померлим, звернулась до Головного управління із заявою про виплату недоотриманої пенсії за померлого ОСОБА_2 з 01.01.2018 р по момент смерті останнього. Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 08.02.2021 р. 3711-469/М-01/8-0400/21 ОСОБА_1 було повідомлено, що перерахунок пенсії ОСОБА_2 згідно рішення суду, яке набрало чинності після його смерті, не проводиться. Підстави для реалізації невикористаного права померлого члена родини (родича) на виконання судового рішення щодо перерахунку пенсії відсутні. Кошти, які не були нараховані померлому, не включаються до складу спадщини, тому не підлягають виплаті членам сім`ї померлого в прядку, встановленому статтею 61 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Цією ж ухвалою відповідачу надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.07.2020 у справі №160/5794/20 визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо зменшення основного розміру пенсії за вислугу років ОСОБА_2 під час її перерахунку з 01.01.2018 року з 83 % від відповідних сум грошового забезпечення на 70% від відповідних сум грошового забезпечення; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_2 з 01.01.2018 року з урахуванням розміру пенсії за вислугу років 83 % грошового забезпечення, врахованого для обчислення пенсії та виплатити її з урахуванням вже виплачених сум.

Вказане рішення, згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, набрало законної сили 19.08.2020 року.

Однак, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 , виданого 23.07.2020 р. Чечелівським районним у м. Дніпрі відділом ДРАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с. 23).

Виходячи з вищенаведеного, ОСОБА_2 за життя, набув право на перерахунок та виплату раніше призначеної пенсії з 01.01.2018 р. в розмірі 83 % грошового забезпечення, врахованого для обчислення пенсії, у відповідності до норм вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служб, та деяких інших осіб» та постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб».

07.01.2021 року дружина померлого ОСОБА_1 (далі -позивач) звернулась до ГУ ПФУ у Дніпропетровській області (далі -відповідач) із заявою.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області № 3711-469/М-01-8-0400/21 від 08.02.2021р. у відповідь на заяву позивачки повідомлено, що відповідно до статті 61 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Кошти, які не були нараховані померлому, не є належною пенсійною виплатою (недоотриманою пенсією). За таких умов, зазначені кошти не можуть вважатися недоотриманою пенсією та не підлягають виплаті членам сім`ї померлого. У зв`язку з тим, що на день смерті чоловіка позивачки - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , рішення суду від 20.07.2020 не набрало законної сили, тому підстави для реалізації невикористаного права померлого пенсіонера на стягнення коштів за судовим рішенням, винесеним на його користь, у родичів померлого відсутні. (а.с. 6)

Позивач вважає дії відповідача протиправними та такими, що порушують її права та законні інтереси, у зв`язку із чим звернулась до суду із цим позовом.

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Закон має на меті реалізацію особами, які мають право на пенсію за цим Законом, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених Конституцією України та цим Законом, і спрямований на встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян України.

Держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Відповідно до ст. 61 ЗУ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (серед іншого) суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника.

При зверненні кількох членів сім`ї належна їм сума пенсії ділиться між ними порівну.

Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є членом сім`ї (дружиною) померлого ОСОБА_2 , вказаний факт підтверджується свідоцтвом про шлю позивача серії НОМЕР_4 , виданого Амур-Нижньодніпровським відділом РАЦС м. Дніпропетровська (а.с.25).

Позивач проживала разом із померлим ОСОБА_2 на день його смерті, що підтверджується Довідкою №7301 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а.с. 24).

Із змісту відповіді відповідача від 08.02.2021 року вбачається, що 07.01.2021 року позивач звернулася із відповідним зверненням на веб-портал ГУ ПФУ в Дніпропетровській області.

Суд критично ставиться до доводів відповідача про те, що вказана заява не носила характеру звернення саме за отриманням відповідних пенсійних нарахувань особі-члену сім`ї померлого пенсіонера з огляду на те, що у відповіді від 08.02.2021 відповідачем саме зазначено, що підстави для реалізації невикористаного права померлого пенсіонера на стягнення коштів за судовим рішенням, винесеним на його користь, у родичів померлого відсутні.

Таким чином, позивачкою право на відповідне звернення було реалізоване вчасно, тобто із дотриманням шестимісячного строку, передбаченого законодавством.

Отже, позивачка має право на отримання недоотриманої пенсії її померлого чоловіка.

Щодо виплати пенсії відповідно до вищевказаного рішення суду, Управління фонду вважає, що у позивача немає права на отримання цих коштів, оскільки вони не є недоотриманою пенсією, адже не були нараховані за життя пенсіонера.

Суд не погоджується із такою позицією, оскільки рішенням суду було встановлено порушення Пенсійним фондом законного права ОСОБА_2 на отримання раніше призначеної пенсії з 01.01.2018 р. в розмірі 83 % суми грошового забезпечення. Тобто, внаслідок протиправних дій відповідача, особа не отримала вчасно пенсію у належному йому розмірі, внаслідок чого, була змушена звернутись до суду для поновлення своїх законних прав.

Посилання відповідача на те, що виплати встановлені рішенням суду не є недоотриманою пенсією, суд відхиляє, оскільки вказаним рішенням суд встановив наявність порушеного права та відновив його шляхом зобов`язання нарахувати та виплатити саме не нараховану пенсію у належному розмірі з урахуванням виплачених сум. Право на ці виплати виникло задовго до смерті ОСОБА_2 .

За таких умов, суд вважає, що перерахунок та виплата пенсії встановлені рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.07.2020 р. у справі № 160/5794/20 є саме недоотриманою пенсією та підлягає нарахуванню і виплаті позивачеві, як члену сім`ї померлого пенсіонера у відповідності до ст. 61 ЗУ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Крім того, аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми соціальних виплат (у даному випадку пенсії) передаються членам сім`ї спадкодавця, до того ж незалежно від того, чи виступають вони одночасно спадкоємцями після його смерті. При цьому, сумами пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, слід вважати і суми пенсії, які не були отримані пенсіонером за життя, внаслідок неправомірних дій органу Пенсійного фонду України, який не виконав у добровільному порядку судове рішення, яке набрало законної сили, і яким його (пенсійний орган) було зобов`язано провести нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії.

Вказаний правовий висновок відповідає викладеному у постанові Верховного Суду від 07.03.2019 року у справі №617/7748/12 (провадження №К/9901/42908/18).

З огляду на зазначене, суд критично ставиться до доводів відповідача про відсутність відповідних нарахувань за рішенням суду, адже це є сумлінним невиконанням ГУ ПФУ в Дніпропетровській області рішення суду, яке набрало законної сили.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішенням, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія А. 303-А; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у пункті 54 та тексті свого рішення у справі «Пічкур проти України» від 07 лютого 2014 року (заява № 10441/06) різниця в поводженні, є порушенням статі 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як також наголосив Європейський суд з прав людини в рішення від 26.06.2014 у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та № 71378/10), перша і найбільш важлива вимога ст. 1 Першого Протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання органів влади у право мирно володіти своїм майном має бути законним і переслідувати законну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має бути досягнуто «справедливого співвідношення» між інтересами суспільства і вимогами щодо захисту прав людини. Такий баланс не досягнутий, якщо особа чи особи у справі мали нести індивідуальні або додаткові обов`язки (див., серед багатьох інших органів влади, «Колишній король Греції та інші проти Греції» [GC], заяви № 25701/94, § § 79 і 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, ефективний засіб правого захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, із визнанням протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу сум недоотриманої пенсії після смерті її чоловіка із зобов`язанням нарахувати та виплатити ці суми на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, адже такий спосіб захисту порушеного права позивача за даних обставин є найбільш ефективним.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Щодо розподілу судових витрат у цій справу суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно дост. 132 КАС України,судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

- на професійну правничу допомогу;

- сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

- пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

- пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

- пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом ч. 3 ст. 134 КАС України,розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч. 5 ст. 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5ст. 134 КАС України).

Рішенням у справі "East/West Alliance Limited" проти України" (п. 269) Європейський суд з прав людини зауважує, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою.

Аналіз наведених висновків процесуального закону дає підстави для висновку про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Вказана позиція кореспондується з викладеною у постанові Верховного суду від 23.04.2019 по справі №826/9047/16.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Так, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Позивачкою на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано до суду Договір про надання правової допомоги № 7 від 11.05.2021 року укладений між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Адвокатське об`єднання «ІМЕРАТИВ», ордер № 1070107 від 12.05.2021 року, свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю серія ДП № 4492. А також, клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу з якого вбачається, що їх розмір становить 5000 грн., який складається з наступних робіт: вивчення документів з консультацією - 500 грн., складання позовної заяви по КАС України 2000 грн; вивчення змісту відзиву на позовну заяву та процедури його подання визначено ціну у розмірі 500 грн; написання письмових пояснень - 1000 грн.; ознайомлення з матеріалами справи та подальше юридичне супроводження у суді І інстанції до винесення рішення у розмірі 1000 грн. Сплата позивачкою наданих послуг підтверджується квитанцією АТ КБ «Приватбанк» від 25.05.2021 року (а.с. 55).

Водночас суд вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним ст.19, 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг, суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 5000,00 грн є надмірною та неспівмірною з фактичним обсягом наданих послуг, оскільки такі послуги, як вивчення проблематики справи, надання юридичної консультації та обрання стратегії захисту порушеного права, охоплюються загальною діяльністю адвокатського бюро та має на меті складання позовної заяви і подання її до суду.

При цьому, суд звертає увагу, що дана справа є справою незначної складності, розгляд якої здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження, та в силу приписів ч. 3 ст. 263 КАС України, заявами по суті справи є позов та відзив, а тому складання пояснення по справі за результатами вивчення змісту відзиву на позовну заяву не є обов`язковим.

Так, згідно висновку, висловленого у постанові Верховного Суду від 07.11.2019 р. по справі №905/1795/18, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Враховуючи наведене, виходячи з принципу обґрунтованості та пропорційності розміру судових витрат до предмета спору, співмірності розміру судових витрат зі складністю справи та наданих адвокатом послуг, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони, часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачкою при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 1816,00 грн.

Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду підлягає стягненню пропорційно до задоволених позовних вимог за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в сумі 908,00 грн.

Відповідно до частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст., 77, 132, 139, 143, 243-246, 250, 263, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), недоотриманої пенсії після смерті її чоловіка ОСОБА_2 згідно рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.07.2020 р. по справі № 160/5794/20 в розмірі 83 % від сум грошового забезпечення з 01.01.2018 року по день смерті чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), недоотриманої пенсії після смерті чоловіка ОСОБА_2 згідно рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.07.2020 р. по справі № 160/5794/20 в розмірі 83 % від сум грошового забезпечення з 01.01.2018 року по день смерті чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094) сплачені позивачем судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 908,00 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094) витрати на правничу допомогу в розмірі 1500,00 (одна тисяча п`ятсот) гривень.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.О. Коренев