Справа № 420/5500/21
Суддя: Глуханчук О.В.
Дата ухвалення: 2021-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5500/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Глуханчука О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

06 квітня 2021 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , у якому позивач просить суд:

розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження;

визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_3 ), в день виключення із списків Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону (23.11.2020), компенсації за не отримане речове майно;

стягнути з військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_4 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 23.11.2020 по день фактичного розрахунку - 12.02.2021, в розмірі 90702,99 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями Одеського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року, адміністративна справа №420/5500/21 передана судді Цховребовій М.Г.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями Одеського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Цховребової М.Г., адміністративна справа №420/5500/21 передана судді Глуханчуку О.В.

Ухвалою суду від 19 квітня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з розглядом справи без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами, згідно з ч. 5 ст. 262 КАС України.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 12.11.2020 року № 577 його звільнено з військової служби за станом здоров`я, та наказом керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 23.11.2020 року №284к, він знятий з усіх видів забезпечення, у тому числі, з грошового забезпечення при військовій частині НОМЕР_1 , де позивачу нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення до дня звільнення з військової служби.

Позивач зазначив, що йому під час звільнення з військової служби не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно.

Як вказує позивач, 26.11.2020 року він звернувся до військової частини НОМЕР_1 з рапортом для отримання виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.

Відповідно до довідки командира військової частини НОМЕР_1 , грошова компенсація за неотримане речове майно, що підлягає видачі при звільненні на день виключення із списків особового складу, належала до виплати в сумі 44313,73 грн.

Позивач зазначає, що згідно платіжного доручення № 85 лише 11 лютого 2021 року йому була перерахована військовою частиною НОМЕР_1 вищевказана грошова компенсація в розмірі 43649,02 грн., яка фактично надійшла на його банківську картку 12 лютого 2021 року.

Позивач посилається на пункт 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, яким визначено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Також позивач вказує, що стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні.

Враховуючи, що військова частина НОМЕР_1 з 23.11.2020 року, тобто на дату звільнення з військової служби, та до 12.02.2021 року не провела виплату компенсації за неотримане речове майно, позивач вважає, що набув право на стягнення в судовому порядку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

07 червня 2021 року відповідачем через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву.

Відповідно до відзиву, відповідач проти задоволення позову заперечує, з позовними вимогами не погоджується та вважає їх безпідставними.

Так, відповідач зазначив, що грошова компенсація за неотримане речове майно виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби.

Відповідач підтверджує, що позивач, проходив військову службу у Спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Південного регіону України та перебував на речовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 . Наказом Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 23.11.2020 року №284-к його було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення на підставі наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 12.11.2020 року №577.

Однак, як вказує відповідач, рапорт від 26.11.2020 року про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно позивачем подано до військової частини НОМЕР_1 30.11.2020 року, тобто після його звільнення та виключення зі списків особового складу.

За таких обставин, на переконання відповідача, позивачем своєчасно не вжито заходів щодо отримання вказаної компенсації вартості за неотримане речове майно, отже підстави для визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 відсутні.

Також відповідач зазначив, що грошова компенсація за неотримане речове майно є одноразовою грошовою соціальною виплатою та не відноситься до складових грошового забезпечення військовослужбовця, носить компенсаційний характер, тому вимоги щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в даному випадку не можуть бути застосовані.

Також, 07 червня 2021 року відповідачем подано до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Ухвалою суду від 18 червня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання Військової частини НОМЕР_1 про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Інші заяви по суті справи учасниками справи не надавались, клопотання та додаткові докази не надходили.

З урахуванням вищенаведеного, суд вирішує справу за наявними матеріалами в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи і докази на їх обґрунтування, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено наступне.
Позивач - ОСОБА_1 , полковник юстиції, наказом Міністра оборони України №577 від 12 листопада 2020 року (по особовому складу), відповідно до п. 2 ч. 5 ст. ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", звільнений з військової служби у запас за пунктом "б" (за станом здоров`я) (а.с. 25).

Згідно наказу керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 23 листопада 2020 року №284к, полковника юстиції ОСОБА_1 (який перебуває у розпорядженні військового прокурора Південного регіону України), якого наказом Міністра оборони України від 12 листопада 2020 року № 577 звільнено з військової служби у запас за п.п. б п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (за станом здоров`я), з 23 листопада 2020 року виключено зі списків особового складу, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Приморського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Одеси.

Відповідно до наказу по стройовій частині від 23 листопада 2020 року №284к, відділу фінансування та бухгалтерського обліку Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону наказано провести з полковником юстиції ОСОБА_1 повний розрахунок (а.с. 26).

Зокрема, виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 08 повних календарних років служби; грошову компенсацію за дні невикористаних щорічних основних та додаткових відпусток відповідно до довідки відділу кадрової роботи та державної служби Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону.

Наказом керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 23 листопада 2020 року №287к внесені зміни до наказу від 23 листопада 2020 року №284к, а саме добавлено абзац наступного змісту: Виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, право на отримання якого наступило, відповідно до довідки командира військової частини НОМЕР_1 , у розмірі 44313 грн. 73 коп.. (а.с. 27-28).

З матеріалів справи судом встановлено, що 11 лютого 2021 року військовою частиною НОМЕР_1 було складено платіжне доручення № 85 щодо виплати на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 43649, 02 грн. у якості грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (а.с. 15).

Згідно виписки по банківському рахунку, 12 лютого 2021 року сума коштів у розмірі 43649, 02 грн. була зарахована на картковий рахунок ОСОБА_1 (а.с. 16).

Вказані обставини визнаються та не заперечуються учасниками справи.

Посилаючись на те, що відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України наявні правові підстави для виплати йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 23.11.2020 року по 12.02.2021 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, надаючи юридичну кваліфікацію встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.
Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 2 вказаного Закону, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Згідно з ч. 1 ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Частиною другою статті 2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР Про оплату праці передбачено, що додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього ж Закону).

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18), за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР Про оплату праці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку не входить до структури заробітної плати.

Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Що стосується застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні з військової служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постановах від 08 листопада 2019 року - справа №580/825/19, від 10 жовтня 2019 року - справа №826/4108/15, від 28 листопада 2019 року - справа №580/825/19, від 04 квітня 2018 року - справа №805/5111/15-а.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Вказана правова позиція щодо застосування норм ст.ст. 116-117 КЗпП України неодноразово висловлювалась Верховним Судом.

Як вбачається з матеріалів справи, полковник юстиції ОСОБА_1 , якого наказом Міністра оборони України від 12 листопада 2020 року № 577 звільнено з військової служби у запас за п.п. б п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (за станом здоров`я), з 23 листопада 2020 року виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Однак, як встановлено судом та не заперечується сторонами, на день виключення зі списків особового складу позивач не отримав грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Згідно Довідки № 23 на одержання грошової компенсації замість речового майна, право на отримання яких наступило, підписаної командиром ВЧ НОМЕР_1 , сума грошового відшкодування складає 44313, 73 грн. (а.с. 13-14).

З матеріалів справи судом встановлено, що 11 лютого 2021 року військовою частиною НОМЕР_1 було складено платіжне доручення № 85 щодо виплати на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 43649, 02 грн. у якості грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (а.с. 15).

Згідно виписки по банківському рахунку, 12 лютого 2021 року сума коштів у розмірі 43649, 02 грн. була зарахована на картковий рахунок ОСОБА_1 (а.с. 16).

Вказані обставини визнаються та не заперечуються учасниками справи.

Отже, враховуючи допущенням з боку відповідача затримки щодо остаточного розрахунку з позивачем в частині виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, яка (затримка) охоплює період з 23.11.2020 року по 11.02.2021 року, суд вважає, що відповідно ч. 2 ст. 117 КЗпП України наявні правові підстави для виплати позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Відповідно до п.п. а, л п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Постанова № 100) цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках виплати компенсації за невикористані відпустки та в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

При цьому, суд зазначає, що оскільки позивач був військовослужбовцем, розрахунок середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку повинен обчислюватися відповідно до абз.3 пп.2 Постанови №100, якою встановлено: У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги, у яких позивач просить визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_3 ), в день виключення із списків Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону (23.11.2020) компенсації за не отримане речове майно, є обґрунтованими, а отже підлягають задоволенню

Щодо позовної вимоги про стягнення з військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_4 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 23.11.2020 по день фактичного розрахунку - 12.02.2021, в розмірі 90702,99 грн., суд зазначає таке.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі Педерсен і Бодсгор проти Данії зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі Волохи проти України (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є передбачуваною, якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. …надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання.

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Таким чином, враховуючи, що нарахування та розрахунок компенсацій, грошової допомоги, ін., є компетенцією відповідача, саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку.

Суд наділений лише повноваженнями перевірити правильність такого розрахунку у контексті застосування нормативно-правових приписів, що регулюють спірні правовідносини.

Суд зазначає, що стягненню підлягають лише ті суми, які були нараховані, але не виплачені. Тому в задоволенні вимоги позивача про стягнення з військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_4 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 23.11.2020 по день фактичного розрахунку - 12.02.2021, в розмірі 90702,99 грн. - слід відмовити.

Вирішуючи даний спір, суд також враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, і у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення суду.

Аналіз норм ст. 245 КАС України, у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 КАС України, свідчить про те, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача. Якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що оскільки несвоєчасний остаточний розрахунок з позивачем при звільненні є протиправними діями відповідача, порушені права позивача підлягають відновленню шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку у період з 23.11.2020 року по 11.02.2021 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій/бездіяльності. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позивач звільнений від оплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, розподіл судових витрат на його користь не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72, 74-77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 291, 295, 297 КАС України,

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 в частині виплати на день виключення із списків особового складу компенсації за неотримане речове майно.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у період з 23.11.2020 року по 11.02.2021 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Позивач ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 ).

Відповідач Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 ).

Суддя О.В. Глуханчук