Справа № 120/2540/20-а
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2021-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/2540/20-a

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Заброцька Л.О.

Суддя-доповідач - Граб Л.С.

17 червня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Іваненко Т.В. Сторчака В. Ю. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
В червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі в/ч НОМЕР_1 ), в якому просив:

-визнати протиправними відмову в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.02.2019 року по 16.04.2020 року;

-стягнути з в/ч НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.02.2019 року по 16.04.2020 року.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 12.02.2021 позов задоволено частково:

-визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.02.2019 року по 16.04.2020 року;

-стягнуто з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.02.2019 року по 16.04.2020 року в сумі 19177,63 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи, подав апеляційну скаргу.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що при звільненні позивача, відповідачем здійснено розрахунок і виплату належних сум. При цьому, на час звільнення ОСОБА_1 спір щодо виплати сум грошового забезпечення був відсутній, а тому і підстави для застосування до спірних правовідносин ст.117 КЗпП України відсутні.

Також на переконання скаржника невиплата у день звільнення зазначеної компенсації не свідчить про затримку розрахунку при звільненні та не тягне за собою правові наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП, оскільки компенсація за неотримане речове майно не входить до складу грошового забезпечення.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 проходив військову службу в військовій частині НОМЕР_1 Західного ОТО Національної гвардії України.

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 Західного ОТО Національної гвардії України від 18.02.2019 року №12 о/с позивача звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я.

На реалізацію вищезазначеного наказу, командиром військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 22.02.2019 видано наказ №46, яким ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Проте, на день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України позивачу не проведено нарахування та виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

16.04.2020 року в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 19132,56 грн.

21.04.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.02.2019 по 16.04.2020 року.

За результатами розгляду заяви, в/ч НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_1 листом вих. №50/08/33-1243 від 05.05.2020, що норми трудового законодавства не поширюються та не застосовуються до військовослужбовців Національної гвардії України. Крім того, у листі зазначено, що позивач не перебував у трудових відносинах з в/ НОМЕР_2 Національної гвардії України та відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30 серпня 2017 року №704 розрахунок середнього заробітку для військовослужбовців не передбачено.

Вищезазначене слугувало підставою для звернення позивачем до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції, посилаючись на ряд рішень Верховного Суду в аналогічних справах, дійшов висновку про необхідність застосування до даних правовідносин норм статей 116 та 117 КЗпП України.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до частини другої ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ч.1 ст.9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

П.2, 4 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Згідно ч.2 ст. 24 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок та військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Так, п.242 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, врегульовано, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

26.02.2020 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 821/1083/17 у якій дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 08.04.2010 у справі "Меньшакова проти України" надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015 провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя

Задля захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, немає на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Таким чином, Велика Палата прийшла до висновку, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

У постанові Великої Палати у справі № 821/1083/17 також вказано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналіз вищезазначеного свідчить про те, що нормами ст.117 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні, в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже враховуючи те, що в рамках розгляду даної справи з`ясовано, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 з військової служби не проведено повного розрахунку, останній має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Як з`ясовано з матеріалів справи, остаточний розрахунок з позивачем відповідачем проведено 16.04.2020, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в тій частині, що військова частина зобов`язана нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні за період з 22.02.2019 по 16.04.2020.

При цьому, колегія суддів вважає помилковими доводи відповідача про те, що оскільки компенсація за неотримане речове майно не входить до складу грошового забезпечення, відповідно, відсутні підстави вважати, що невиплата у день звільнення зазначеної компенсація не свідчить про затримку розрахунку при звільненні та не тягне за собою правові наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП.

Приведеними вище нормами статей 116 та 117 КЗпП встановлено імперативний обов`язок роботодавця виплатити саме у день звільнення працівникові всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, а також відповідальність такого роботодавця у разі невиплати належним звільненому працівникові сум у день звільнення в вигляді виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно, оскільки компенсація за неотримане речове майно повинна бути виплачена саме в день звільнення, у разі невиплати такої компенсації в день звільнення настає обов`язок відповідача з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Як було зазначено вище, законодавець у статті 116 КЗпП встановлює обов`язок роботодавця з виплати саме у день звільнення працівникові всіх суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, не вказуючи на обов`язковість виплати у день звільнення тільки належних сум заробітної плати або грошового забезпечення, як в цьому випадку. Тобто, роботодавцем у день звільнення мають бути виплачені усі суми, що належать працівникові, що звільняється, незалежно від того, чи входять такі суми до складу заробітної плати (грошового забезпечення), чи є такі суми іншими компенсаційними виплатами.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 31.10.2019 р. в справі № 825/598/17.

Стосовно посилання відповідача на позицію Верховного Суду, викладену постанові від 22.01.2020 по справі №620/1982/19, то колегія суддів звертає увагу, що хоча спірні правовідносини у вищезазначеній справі і стосуються виплати середнього заробітку за невчасну виплату компенсації за неотримане речове майно, проте Верховним Судом надавалася оцінка виключно правомірності застосування місячного строку звернення до суду з таким позовом.

Що стосується розміру стягнення присудженого судом, то останній не входить до предмету апеляційного оскарження, а тому колегія суддів, відповідно до приписів ч.1 ст.308 КАС України не надає правової оцінки оскаржуваному рішенню в цій частині.

В той же час, відповідачем в апеляційній скарзі, з посиланням на ряд постанов Верховного Суду зазначено про можливість зменшення відшкодування та застосування співмірності при розрахунку середнього заробітку.

Так, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно достатті 117 КЗпП України зокрема викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно дост.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Також, Верховний Суд у постанові від 18.07.2018 року в справі № 825/325/16 вказав, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інші обставини справи.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 року по справі №524/1714/16-а.

Крім того, Верховний Суд в постанові в справі №806/2473/18 (адміністративне провадження №К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

При цьому згідно виснкву Верховного Суду , викладеної в постанові від 04 вересня 2020 року в справі № 120/2005/19-а, встановлюючи право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має визначити розмір такого відшкодування.

Так, згідно висновків суду першої інстанції, істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 19132,56 гривень (частка компенсації за неотримане речове майно)/399750,12 гривень (середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 22.02.2019 року по 16.04.2020 року (419 днів)) х 100 = 4,786 %.

Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 4,786 % становить: 956,34 гривні (середньоденний заробіток позивача) х 4,786 % = 45,77 гривень; 45,77 гривень х 419 ( днів затримки розрахунку) = 19177,63 гривень.

Таким чином, визначаючись щодо розміру компенсації за невчасний розрахунок при звільненні ОСОБА_1 суд першої інстанції застосував критерії зменшення розміру відшкодування, з врахуванням принципу справедливості та співмірності та дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у сумі 19177,63 гривень, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

Подібна правова позиція сформульована Верховним Судом в постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №806/2473/18.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 250, 304, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Іваненко Т.В. Сторчак В. Ю.