Справа № 140/4811/21
Суддя: Волдінер Фелікс Арнольдович
Дата ухвалення: 2021-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року ЛуцькСправа № 140/4811/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Волдінера Ф.А.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області (далі - ГУ ПФУ у Рівненській області, відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі - ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач 2) про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області від 16 квітня 2021 року № 2206/03-16 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити та виплачувати пенсію за вислугою років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (у редакції, що діяла на час призначення пенсії) в розмірі 90 відсотків суми щомісячного заробітку без обмеження її максимального розміру, з урахуванням довідки Волинської обласної прокуратури від 01 квітня 2021 року № 21-233вих04 про складові заробітної плати з додатком до довідки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 лютого 2021 року позивач звернувся до ГУ ПФУ у Рівненській області із заявою про призначення пенсії у відповідності до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції від 10 січня 2002 року) (далі - Закон №1789-XII), який діяв на час початку роботи позивача в органах прокуратури, однак рішенням №0300-0304-8/8914 від 22 лютого 2021 року ГУ ПФУ у Волинській області відмовив у призначенні пенсії за вислугу років.

У своєму рішенні відповідач 2 посилався на те, що пунктом 8 розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII, який набрав чинності 11 жовтня 2017 року, передбачено, що норми статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - Закон №1697) щодо пенсійного забезпечення діють до внесення змін до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Вважає, що з 11 жовтня 2017 року пенсії працівникам прокуратури призначаються відповідно до норм статті 86 Закону №1697.

Статтею 86 Закону № 1697 визначено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше - з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 15 років

До вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, зокрема, час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Відповідач 2 вказав, що згідно наданих позивачем документів стаж роботи на посадах прокурорів становить 17 років 6 місяців 0 днів, вислуга років 19 років 11 місяців 0 днів, страховий стаж складає 22 роки 4 місяці 0 днів.

У зв`язку з відсутністю 20 років вислуги років, 08 квітня 2021 року ОСОБА_1 повторно звернувся до ГУ ПФУ у Волинський області із заявою про призначення пенсії у відповідності до статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, який діяв на час початку роботи позивача в органах прокуратури,

Згідно пункту 4.2 постанови Правління Пенсійного фонду 25 листопада 2005 року №22-1»Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та постанови Правління Пенсійного фонду від 14 грудня 2015 року № 25-1 «Деякі питання впровадження електронних пенсійних справ на базі централізованих інформаційних технологій», за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, в зв`язку з чим зазначену заяву в електронній формі направлено для розгляду до ГУ ПФУ у Рівненській області.

28 квітня 2021 року було отримано письмове повідомлення ГУ ПФУ у Волинський області «Про направлення листа» від 27 квітня 2021 року №0300-0210-8/19253, в додатках до якого містилося рішення про відмову у призначенні пенсії ГУ ПФУ у Рівненській області від 16 квітня 2021 року №2206/03-16, згідно якого вбачається, що підставою відмови у призначенні пенсії є наступне: пенсійний вік визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 60 років. Вік заявника 39 років 7 місяців 20 днів. Необхідний страховий стаж відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-УІІ становить 25 років. Страховий стаж особи становить 22 роки 4 місяці.

З вказаним рішенням відповідача 1 позивач не погоджується з тих підстав, що посилаючись на зміни в законодавстві, відповідач не врахував вислугу 20 років (на час звернення), а положення щодо страхового стажу та пенсійного віку, визначеного статтею 86 Закону №1697-VII на день звернення до органів пенсійного фонду до нього не застосовується.

Позивач зауважує, що порядок пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» поширюються не тільки на прокурорів, які мали необхідний трудовий стаж, що надавав їм право на призначення пенсії за вислугу років до введення в дію нового правового регулювання, але й тих, хто почав свою професійну діяльність на посаді прокурорів у період дії законодавства, яке передбачало право на призначення пенсії за вислугу років зі стажем роботи не менше 20 років. При цьому вказує, що статтею 86 Закону №1697-VII збільшено стаж роботи, що дає право позивачу на призначення пенсії за вислугу років у порівнянні зі статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 20 років до 25 років, що є звуженням прав позивача у розумінні Конституції України.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

07 червня 2021 року за вх. №24670/21 до суду надійшов відзив ГУ ПФУ у Рівненській області, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи відзив відповідач зазначає, що з часу набрання чинності Закону України №1697-VII (з 15 липня 2015 року) немає законних підстав для застосування, зокрема, положень частини першої статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року для призначення пенсії за вислугу років.

Крім того, підстав для призначення пенсії за вислугою років відповідно до статті 86 Закону №1697-VІI згідно з поданими документами у відповідача 1 немає, через відсутність на день звернення вислуги років передбаченої частиною шостою названої статті, не менше 26 років 6 місяців.

Водночас, відсутні підстави для призначення позивачу пенсії за вислугою років згідно з частиною п`ятою статті 86 Закону №1697, оскільки позивач не досягнув віку і не має страхового стажу 35 років.

Абзацом шостим частини п`ятнадцятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність.

Таким чином, враховуючи вище викладене, Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області рішенням від 16 квітня 2021 року № 2206/03-16 відмовило позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1697.

Відповідач 2 у відзиві на позовну заяву зазначив, що відповідно до статті 50-1 Закону України №1789, в редакції чинній до 1 жовтня 2011 року, прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мали право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначалась в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

З 01 жовтня 2011 року Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №3668-VI від 08 липня 2011 року частину першу статті 50-1 Закону Україну «Про прокуратуру» замінено двома новими частинами, зокрема встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 14 років 6 місяців.

У зв`язку з набранням чинності Закону України «Про прокуратуру» № 1697 від 14 жовтня 2014 року (15 липня 2015 року набрання чинності) втратив чинність Закон України «Про прокуратуру» №1789, зокрема: крім частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, яка стосувалася пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих.

Отже, з 15 липня 2015 року умови, норми і порядок пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих визначає Закон України «Про прокуратуру» №1697 від 14 жовтня 2014 року (далі Закон №1697).

Так, частиною першою статті 86 Закону №1697 визначено, що право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку мають прокурори за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема: з 1 жовтня 2020 року і пізніше 25 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Частиною шостою статті 86 визначено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Тренінговому центрі прокурорів України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Згідно поданих позивачем документів для призначення пенсії, стаж роботи на посадах прокурорів становить 17 років 06 місяців, вислуга років 19 років 11 місяців, страховий стаж складає 22 роки 04 місяці, а вислуга років, яка необхідна для призначення пенсії мас становити не менше 25 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

ОСОБА_1 повторно звернувся до відділу обслуговування громадян №7 (сервісного центру) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області із заявою про призначення пенсії відповідно до статті 50-1 Закону України №1789.

Постановою Пенсійного фонду України від 16 грудня 2020 року №25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України» пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1) викладено в такій редакції: «після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу».

З урахуванням зазначеного Порядку органом, що вдруге приймав рішення за заявою Позивача про призначення пенсії, визначено Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області.

Розглянувши заяву з доданими до неї документами рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону №1789 з тих самих підстав, що і вперше.

Отже, на час звернень ОСОБА_1 із заявами про призначення пенсії у нього було відсутнє право на призначення пенсії за вислугу років.

Доводи позивача про те, що при визначенні права на призначення пенсії необхідно застосувати нечинні норми статті 50-1 Закону України №1789 (норми, що визначали право на призначення пенсії втратили чинність з 15 липня 2015 року), є безпідставними, оскільки це суперечить статті 58 Конституції України.

Оскільки ОСОБА_1 не набув такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Щодо вимоги про зобов`язання провести перерахунок пенсії в розмірі 90% від суми заробітної плати та проводити її виплату в подальшому без обмеження максимальним розміром, необхідно зазначити, що у порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права, суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє. Відповідно до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №7 від 20 травня 2013 року резолютивна частина рішення суду не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з 01 вересня 1998 року по 30 червня 2003 року навчався у Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого та здобув кваліфікацію юрист.

З 04 квітня 2003 року позивач прийнятий на посаду помічника прокурора Маневицького району Волинської області, з 16 червня 2016 року переведений на посаду старшого прокурора відділу по роботі з кадрами прокуратури Волинської області та працював на різних посадах, з 30 листопада 2020 року по даний час обіймає посаду прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань обласної прокуратури, що підтверджується довідкою Волинської обласної прокуратури від 02 квітня 2021 року № 07-401вих-2021 (а. с. 19) та копією трудової книжки серії НОМЕР_1 від 04 квітня 2003 року (а. с. 28-32).

Позивач, вважаючи наявність свого права на пенсійне забезпечення за вислугу років, 05 лютого 2021 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області із заявою за призначенням пенсії відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (від 05 листопада 1991 року в редакції від 10 січня 2002 року).

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 22 лютого 2021 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років по причині того, що відсутня необхідна вислуга років, відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-УІІ від 14 жовтня 2014 року (а. с. 10-11).

08 квітня 2021 року позивач повторно звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області із заявою за призначенням пенсії відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (від 05 листопада 1991 року в редакції від 10 січня 2002 року), який діяв на час початку роботи позивача в органах прокуратури. До заяви додано: довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, заяву про призначення/перерахунок пенсії, паспорт, трудова книжка, диплом (свідоцтво) про навчання, довідка із СПОВ про заробітну плату з 01 липня 2000 року по день звернення, довідка про заробітну плату, довідка про прийняття на роботу (а. с. 13-16).

16 квітня 2021 року відповідачем 1 прийнято рішення №2206/03-16 про відмову у призначенні пенсії, згідно якого підставою відмови у призначенні пенсії є недостатній пенсійний вік (39 років 7 місяців 20 днів), страховий стаж особи становить 22 роки 4 місяці (необхідний стаж 25 років) (а. с. 18).

Не погоджуючись із рішенням відповідача 1 щодо відмови в призначені пенсії, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Спірним питанням у даній ситуації є наявність права позивача на пенсію за вислугою років на момент його звернення із заявою за призначенням пенсії, за умови стажу роботи 24 роки 03 місяці 05 днів, у тому числі стаж роботи на посаді слідчого та прокурора - 21 рік 11 місяців, на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (у редакції закону від 12 липня 2001 року №2663-ІІІ, якими внесено зміни до положень статті 50-1).

Згідно з вимогами частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року (в редакції Закону №2663-111 від 12 липня 2001 року), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у т.ч. зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80% від суми їхньої місячної зарплати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90% прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактичного отримуваних працівником виплат і умов праці, що існували на день його звільнення.

Згідно з вимогами частини другої статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед звільненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед звільненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8- рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційним Судом України вказано, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України, розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Відмовляючи у призначені пенсії, відповідач вказує, що на момент виникнення спірних правовідносин між позивачем та Головним управлінням застосуванню підлягають положення Закону України від 14 жовтня 2014 «Про прокуратуру» №1697-УІІ, що є чинними та не визнаними у встановлений законодавством спосіб не конституційними.

Відповідно до частин першої, другої, восьмої статті 86 Закону №1697 прокурори мають право на пенсію за вислугу років незалежно від віку, за наявності 25 років страхового стажу, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років, станом на день звернення.

Так, 15 липня 2015 року набрав чинності Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14 жовтня 2014 року, в силу приписів якого пенсійне забезпечення працівників прокуратури регулюється правилами статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14 жовтня 2014 року.

Відповідач наполягає, що відповідно до підпункту 1 пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII норми Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ, які регулювали, зокрема, питання перерахунку пенсії, втратили чинність.

Проте, відповідно до історії документа та редакції Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ, втрата чинності 15 липня 2015 року - підстава - Закон №1697-VII, 578-VIII, крім окремих положень.

Відповідно до частини шостої статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Отже, Закон №1789-ХІІ в окремих його положеннях є чинним, та з аналізу наведеної вище норми передбачається право на пенсію згідно з цією статтею, а саме 50-1 Закону №1789-ХІІ.

Крім того, не можна залишити поза увагою те, що позивач почав свою професійну діяльність на посаді прокурорів у період дії законодавства, яке передбачало право на призначення пенсії за вислугу років зі стажем роботи не менше 20 років.

Так, відповідно до матеріалів справи позивач працює в органах прокуратури України з 04 квітня 2003 року та по теперішній час.

Безспірним питанням є те, що станом на 08 квітня 2021 року стаж роботи позивача становить 22 роки 04 місяці.

Порядок пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (у редакції закону від 12 липня 2001 року № 2663-ІІІ, змін до положень статті 50-1), передбачалось право прокурорів і слідчих зі стажем роботи не менше 20 років, у т.ч. зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років.

Змінюючи в цій частині законодавство, встановлено право прокурорів на пенсію за вислугу років незалежно від віку, за наявності 25 років страхового стажу, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років, станом на день звернення.

Отже, суд погоджується із доводами позивача, що в цій частині право позивача є порушеним, оскільки має місце звуження змісту та обсягу існуючого права на пенсійне забезпечення, оскільки обираючи місце свого працевлаштування та ідучи на посаду позивач мав легітимні очікування, які передбачали гарантії, які надаються державою працівникам прокуратури, у тому числі гарантій щодо пенсійного забезпечення.

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Відтак, на підставі викладеного суд вважає, що порядок пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (у редакції закону від 12 липня 2001 року № 2663-ІІІ, змін до положень статті 50-1) поширюються не тільки на прокурорів, які мали необхідний трудовий стаж, що надавав їм право на призначення пенсії за вислугу років до введення в дію нового правового регулювання, але й тих, хто почав свою професійну діяльність на посаді прокурорів у період дії законодавства, яке передбачало право на призначення пенсії за вислугу років зі стажем роботи не менше 20 років.

Аналогічна правова позиція зі спірного питання висловлена Верховним Судом України у постановах від 10 грудня 2013 року у справі № 21-348а13 та від 17 грудня 2013 року у справі № 21-445а13.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ, який чинний на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення, зокрема з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Отже, статтею 86 Закону №1697 -VII збільшено стаж роботи, що дає право позивачу на призначення пенсії за вислугу років у порівнянні зі статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-Х1Іь (у редакції закону від 10 січня 2002 року) з 20 років до 25 років, що на думку суду є звуженням прав позивача у розумінні Конституції України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі №404/5325/17 провадження №К/9901/21787/18, від 17 жовтня 2018 року у справі №211/2954/17 провадження № К/9901 /30010/18.

З матеріалів справи вбачається, що на момент звернення позивача з заявою про призначення пенсії, стаж вислуги, що дає право на пенсію за вислугою років, на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», а саме станом на 08 квітня 2021 року становить 22 роки 04 місяці, що не заперечується відповідачем, із яких на посаді слідчого та прокурора - 19 років 11 місяців.

Отже, позивач має право для призначення пенсії за вислугу років згідно статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Вирішуючи питання про застосування Закону України «Про прокуратуру» в часі, суд виходить із того, що згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

З урахуванням викладеного, відповідач при розгляді заяви позивача про призначення пенсії мав застосувати положення статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції до внесення змін Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року, оскільки внесеними вказаним Законом, а також Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року змінами, в порушення статті 22 Конституції України було звужено зміст та обсяг соціальних гарантій працівників прокуратури.

До того ж приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

Статтею 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 розділу «Захист власності» першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і у справі «Стреч проти Сполучного Королівства (№ 44277/98)».

Суд вважає, що право на призначення та виплату пенсії, підпадає під дію статті 1 розділу «Захист власності» першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, і його можливо вважати «майном» у значені цього положення, отже, не призначення та невиплата пенсії є втручанням у моє право на мирне володіння майном.

Зазначена правова позиція, викладена в рішенні ЄСПЛ по справі «Сук проти України» від 10 березня 2011 року (за заявою №10972/05), згідно якої, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є чинним Закон, який передбачає таке право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування.

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні «законні очікування» стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини).

Водночас, суд зазначає, що друге речення першого пункту статті 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист прав власності», яке дозволяє позбавити майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт зазначає, що держава має право здійснювати контроль за використанням майном шляхом введення в дію «законів» не поширюється на спірні правовідносини, оскільки втручання у право позивача не може бути визнано таким, що відповідає закону.

Таким чином, суд вважає, що в даному випадку є підстави стверджувати про наявність «законних сподівань», оскільки наявний стаж роботи позивача на прокурорських посадах передбачає право на призначення та виплату пенсії за вислугою років, а положення статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року (в редакції закону від 14 жовтня 2014 року) фактично звужує його право на призначення та виплату позивачу пенсії за вислугою років.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України Рівненській області від 16 квітня 2021 року № 2206/03-16 щодо відмови позивачу в призначенні пенсії за вислугою років згідно статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» є протиправним та підлягає скасуванню.

Водночас, задля відновлення порушеного права позивача в сфері пенсійного забезпечення, суд вважає, що похідна вимога також підлягає задоволенню.

При цьому, позивач просить призначити пенсію з розрахунку 90 відсотків від розміру заробітної плати, згідно довідки про складові заробітної плати, виданої Волинською обласною прокуратурою від 01 квітня 2021 року №21-233вих04.

Однак, в силу статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед звільненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед звільненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити призначення та виплачувати позивачу пенсію за вислугу років з розрахунку 90% від розміру заробітної плати відповідно до довідки про складові заробітної плати, виданої Волинською обласною прокуратурою від 01 квітня 2021 року №21-233вих04 без обмеження її максимальним розміром, відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ.

Визначаючись з якого часу має призначатися пенсія позивачу, суд враховує положення частини п`ятої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року, у яких визначено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Таким чином, враховуючи, те, що ОСОБА_1 оскаржує рішення про відмову у призначенні пенсії за повторним зверненням про призначення пенсії від 08 квітня 2021 року, призначити та виплачувати позивачу пенсію необхідно з часу звернення останнього із повторною заявою до пенсійного органу, тобто з 08 квітня 2021 року, а не з дня звернення до суду, як просить позивач.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01 липня 2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення даного позову.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас суд зауважує, що у даному спорі є два відповідача, однак тягар по відшкодуванню судових витрат слід покласти на відповідача 1 - Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області, позаяк саме відповідач 1 прийняв спірне рішення, яке в подальшому судом визнане протиправним та скасоване. Тобто, вина у виникненні даних спірних правовідносин лежить лише на відповідачу 1.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в розмірі 908,00 грн, сплачений згідно з квитанцією від 11 травня 2021 року № 0.0..1 (а. с. 12).

Керуючись статтями 139, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про прокуратуру», суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області від 16 квітня 2021 року № 2206/03-16 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити та виплачувати пенсію ОСОБА_1 за вислугою років з 08 квітня 2021 року відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (у редакції від 10 січня 2002 року) в розмірі 90 відсотків суми щомісячного заробітку без обмеження її максимального розміру, з урахуванням довідки Волинської обласної прокуратури від 01 квітня 2021 року № 21-233вих04 про складові заробітної плати.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Відповідач 1: Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області (33028, Волинська область, місто Рівне, вулиця Короленка, 7, ідентифікаційний код юридичної особи 21084076).

Відповідач 2: Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, будинок 22-В, ідентифікаційний код юридичної особи 13358826).

Суддя Ф.А. Волдінер