Справа № 520/18564/2020
Суддя: Ніколаєва О.В.
Дата ухвалення: 2021-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харків
17 червня 2021 року Справа №520/18564/2020
Харківський окружний адміністративний суд у складі судді Ніколаєвої О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до Військової частини НОМЕР_1
про визнання протиправними та скасування наказів, стягнення грошового забезпечення,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 18.12.2020 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати пункт 4 наказу «Про результати службових розслідувань по факту нестачі майна служби зв`язку військової частини» від 23.07.2020 №651 у частині притягнення позивача до матеріальної відповідальності, а саме: помічнику командира частини - начальнику фінансово-економічної служби утримати з грошового забезпечення заступника командира батальйону зв`язку та радіотехнічного забезпечення майора ОСОБА_1 на суму 37 016,19 грн., у тому числі 32 955,00 грн. обмежена матеріальна відповідальність та 4 061,19 грн. - повна матеріальна відповідальність»;
- визнати протиправним та скасувати наказ від 13.08.2020 №724 у частині притягнення позивача до матеріальної відповідальності, а саме: у частині внесення змін до наказу військової частини «Про результати службових розслідувань по факту нестачі майна служби зв`язку військової частини» від 23.07.2020 №651 скасовано пункт 4 та 5 наказу командира військової частини №651 у частині: помічнику командира частини - начальнику фінансово-економічної служби утримати з грошового забезпечення посадових осіб суму нестачі, визначеної службовим розслідування, призначеним наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 11.06.2020 №110 заступника командира батальйону зв`язку та радіотехнічного забезпечення майора ОСОБА_1 на суму 37 016,19 грн., у тому числі 32 955,00 грн. - обмежена матеріальна відповідальність та 4 061,19 грн. - повна матеріальна відповідальність;
- стягнути з відповідача на користь позивача незаконно утримане грошове забезпечення в розмірі 37 016,19 грн., стягнуте в рахунок відшкодування нанесених державі збитків за актом п.4 наказу 23.07.2020 №651.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що накази від 23.07.2020 №651 та від 13.08.2020 №724, у відповідній частині, прийняті відповідачем необґрунтовано та без урахування дійсних обставин, відтак підлягають скасуванню у судовому порядку.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Ніколаєвій О.В.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 15.01.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи у адміністративній справі №520/18564/2020.
Повідомлено сторін, що зазначена заява позивача буде вирішена судом під час розгляду справи по суті.
Цією ж ухвалою відповідачу надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження у справі.
Відповідачем 26.01.2021 до суду надано відзив на позовну заяву, згідно з яким останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю з тих підстав, що у спірних правовідносинах діяв в межах та на підставі наданих повноважень.
Позивачем 29.01.2021 надано до суду відповідь на відзив, в якому підтримав позицію, викладену у адміністративному позові.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду задоволено. Визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено позивачу строк звернення до суду.
У період з 29.03.2021 по 02.04.2021, 05.04.2021 та з 06.05.2021 по 16.05.2021, 28.05.2021, 10.06.2021 суддя перебувала у відпустці.
Розглянувши надані сторонами документи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Харківський окружний адміністративний суд встановив наступне.
Судом з матеріалів справи встановлено, що з метою встановлення винних осіб, а також посадових осіб чиї дії або бездіяльність сприяли виникненню втрат військового майна, та визначення подальшого виду притягнення їх до відповідальності, командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ від 11.06.2020 №511 «Про результати позапланової інвентаризації», яким призначено службове розслідування по нестачі майна та наказ №110 (по стройовій частині) від 11.06.2020 «Про призначення службового розслідування по факту розукомплектування техніки та виробів служби зв`язку військової частини НОМЕР_1 ».
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.03.2020 №264 (зі змінами) призначено позапланову інвентаризацію техніки зв`язку та радіотехнічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 .
За підсумками роботи інвентаризаційної комісії підготовлено акт інвентаризації техніки та майна служби зв`язку від 11.06.2020 №39/2/133.
В ході проведення позапланової інвентаризації виявлено нестачу майна та техніки служби зв`язку військової частини НОМЕР_1 . Також встановлено факт розкомплектування техніки та майна служби зв`язку. Службовими розслідуваннями встановлено, що втраті військового майна сприяв факт неналежного виконання обов`язків посадовими особами військової частини НОМЕР_1 . Крім того, причинами порушень були низький контроль з боку керівництва батальйону зв`язку та радіотехнічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , зокрема, заступника командира батальйону зв`язку та радіотехнічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_1 , який порушив вимоги ст. 16, 105, 106 Статуту, внутрішньої служби ЗС України; пп. 3.1.9 Положення про військове (корабельне) господарство ЗС України.
З метою недопущення подібних випадків у майбутньому, відшкодування збитків нанесених державі, керуючись вимогами Закону України від 03.10.2019 року № 160-ІХ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб, за шкоду, завдану державі» ст. 45, 48, 55, 85 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, з метою недопущення втрат військового майна в подальшому, вирішено утримати з грошового забезпечення, зокрема, заступника командира батальйону зв`язку та радіотехнічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_1 на суму 37016,19 грн., у тому числі 32955 грн. - обмежена матеріальна відповідальність та 4061,19 грн. - повна матеріальна відповідальність (п. 4 наказу «Про результати службових розслідувань по факту нестачі майна служби зв`язку військової частини» від 23.07.2020 №651).
За низьку виконавчу дисципліну та порушення вимог ст. 16, 105, 106 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, п. 3.1.9 «Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України» затвердженого наказом МОУ від 16.07.1997 №300, заступнику командира батальйону зв`язку та радіотехнічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майору ОСОБА_2 , оголошено сувору догану.
Наказом від 13.08.2020 №724 Про внесення змін до наказу командира військової частини від 23.07.2020 №651 «Про результати службових розслідувань по факту нестачі майна служби зв`язку військової частини» скасовано пункти 4 та 5 наказу командира військової частини №65 і від 23.07.2020 року «Про результати службових розслідувань по факту нестачі чайна служби зв`язку військової частини» та викласти в іншій редакції. Вирішено утримати з грошового забезпечення посадових осіб суму нестачі оголошеної наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 11.06.2020 року №511 «Про результати позапланової інвентаризації»: заступника командира батальйону зв`язку та радіотехнічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 на суму 37016,19 грн., у тому числі 32955 грн. - обмежена матеріальна відповідальність та 4061,19 грн. - повна матеріальна відповідальність.
Не погоджуючись з рішеннями відповідача, у відповідній частині, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Першочергово суд вважає за необхідне вирішити питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 позовну заяву у справі №520/18564/2020 залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.
На виконання ухвали суду позивачем надано заяву про поновлення строку звернення до суду, згідно якої просить визнати поваленими причини пропуску строку та поновити ОСОБА_1 строк звернення до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом про визнання протиправними та скасування наказів, стягнення грошового забезпечення.
В обґрунтування поданого клопотання зазначає, що 24.11.2020 року він звернувся до командування військової частини через отримання в меншому розмірі грошового забезпечення. Після звернення до позивач отримав копії наказів від 13.08.2020 року №724 про внесення змін до наказу військової частини №651 від 23.07.2020 року «Про результати службових розслідувань по факту нестачі майна служби зв`язку військової частини» та наказ від 23.07.2020 року № 651 «Про результати службових розслідувань по факту нестачі майна служби зв`язку військової частини» та матеріали службових розслідувань. Відтак, саме з 24.11.2020 ОСОБА_1 дізнався про порушення його прав та мав змогу висловити незгоду з вказаними рішеннями відповідача.
Відповідач у відзиві вказав, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки відповідно до рапорту останнього від 24.11.2020 про надання копій документів, у тому числі оскаржуваних наказів, про порушення своїх прав, свобод і інтересів позивач був обізнаний з 24.11.2020. Ухвала про відкриття провадження у справі №520/18564/2020 датована 15.01.2021, відтак позивачем не дотримано вимог у частині строку звернення до суду.
Відповідно до положень пункту 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом оскарження накази від 23.07.2020 та 13.08.2020 про притягнення військовослужбовця під час проходження ним публічної служби до матеріальної відповідальності.
Копії оскаржуваних наказів отримано позивачем 24.11.2020.
Вказана обставина не заперечується сторонами.
До адміністративного суду позивач, згідно поштового конверту, звернувся 18.12.2020, тобто, без порушення місячного строку звернення до суду.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, судом встановлено наступне.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначає правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби (далі - Закон №2232-XII).
Частиною 1 статті 2 Закону №2232-XII передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до ч.4 ст.2 Закону №2232-ХІІ, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Слід зазначити, що Законом України від 24.03.1999 №551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг (далі - Дисциплінарний статут).
Відповідно до ст.1 Дисциплінарного статуту, військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
Згідно статті 45 Дисциплінарного статуту, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Відповідно до приписів статті 49 Дисциплінарного статуту, на солдатів (матросів) (крім військовослужбовців строкової військової служби) можуть бути накладені такі стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) попередження про неповну службову відповідність; д) призначення поза чергою в наряд на роботу - до 5 нарядів; є) позбавлення військового звання старший солдат (старший матрос); ж) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю.
Згідно статті 83 Дисциплінарного статуту, на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Відповідно до статті 84 Дисциплінарного статуту, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Згідно статті 86 Дисциплінарного статуту, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.
Статтею 87 Дисциплінарного статуту визначено, що дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого.
Дисциплінарне стягнення не може бути накладено після шести місяців з дня виявлення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час проведення службового розслідування, перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, під вартою, а також час відсутності на службі без поважних причин.
Щодо притягнення до матеріальної відповідальності, слід зазначити наступне.
Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі - Закон №160-ІХ), визначає підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону №160-ІХ, матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.
Згідно ч. 1 ст. 3 Закону №160-ІХ, підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Відповідно до частин 2, 3 ст. 3 Закону №160-ІХ, умовами притягнення до матеріальної відповідальності є:
1) наявність шкоди;
2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків;
3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою;
4) вина особи в завданні шкоди.
Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України.
Статтею 4 Закону №160-ІХ передбачено, що особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.
Згідно п.1 ч.1 ст.6 Закону №160-ІХ, особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій.
Аналогічні за змістом приписи містили і Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, яке втратило чинність із набуттям чинності Законом №160-ІХ.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003, яке, відповідно до ч. 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
У рішенні від 10 лютого 2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.
При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.
Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.
Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.
Проте, суд зазначає, що матеріали справи містять лише узагальнений опис матеріальних цінностей нестачу яких виявлено.
Відповідачем до суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме протиправні дії позивача призвели до нестачі матеріальних цінностей, не надано доказів на підтвердження наявності причинного зв`язку між протиправною поведінкою позивача і завданою шкодою.
У той же час, що неналежний облік матеріальних цінностей фактично є неналежним виконанням посадових обов`язків особою, до посадових обов`язків якої належить ведення такого обліку, що може бути підставою для її притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Проте, підставою для настання матеріальної відповідальності є вчинення військовослужбовцем дій, які умисно потягли за собою втрату військового майна, матеріальних цінностей, тощо.
Відповідачем до матеріалів справи не надано доказів, а судом не встановлено, що позивач умисно допустив протиправну поведінку, яка потягла за собою завдання шкоди (втрату) майну ВЧ НОМЕР_1 , не надано доказів наявності причинно наслідкового зв`язку між поведінкою позивача та завданою шкодою.
При цьому, та обставина, що позивач не заперечує проти виявленої нестачі, як вказує відповідач, не свідчить про наявність в його діях вини, оскільки позивач не погодився зі спірними наказами, у відповідній частині, про що свідчить їх судове оскарження у даній справі.
Посилання відповідача на те, що підставою для проведення розслідування слугував акт Північно-східного територіального управління внутрішнього аудиту Міністерства Оборони України за результатами планового внутрішнього аудиту фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 за період з 19.04.2017 по 30.04.2020 року від 12.06.2020 № 234/1/31/19, яким встановлено факт вини у втраті майна, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки статтею 8 Закону №160-ІХ визначено порядок проведення службового розслідування стосовно осіб, які можливо завдали шкоди шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків.
Акт Північно-східним територіальним управлінням внутрішнього аудиту Міністерства Оборони України складено за результатами планового внутрішнього аудиту фінансово-господарської діяльності саме військової частини НОМЕР_1 , а не посадової особи, у даному випадку, позивача.
Даним актом вина позивача жодним чином не підтверджена.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Під час розгляду адміністративної справи судом встановлено, що під час прийняття спірних наказів, у частині, що є предметом спору, відповідач діяв не обґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
При цьому, відповідачем не зазначено якими конкретно неправомірними діями позивача заподіяно шкоду.
Суд зазначає, що юридична відповідальність є індивідуальною. Це означає, що особа може нести відповідальність лише в разі вчинення нею діянь, які є об`єктивною стороною порушення. Не може йтися про відповідальність особи, коли не доведено вчинення діяння саме нею.
Факт вчинення відповідних діянь має бути доведений належними доказами та не може ґрунтуватися на припущеннях.
У спірному ж випадку, декількох осіб притягнуто до відповідальності без встановлення факту вчинення конкретно цими особами проступку.
Така колективна відповідальність є незаконною, відтак відповідні накази, в оскаржуваній частині, підлягають скасуванню.
Стосовно частини позовних вимог про
Судом встановлено, що на підставі оскаржуваних наказів відповідачем з позивача щомісячно утримується частина грошового забезпечення.
У свою чергу, відповідно до п. 3 ст. 14 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» у разі скасування наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності стягнені з особи кошти та/або добровільно передане нею рівноцінне майно чи внесені кошти повертаються цій особі, про що видається відповідний наказ.
Суд вважає, що задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування пунктів наказів дана позивна вимога також підлягає задоволенню, оскільки вона є похідною від основної позовної вимоги, яку судом задоволено.
З урахуванням ч. 2 ст. 9 КАС України та враховуючи відсутність інформації станом на день прийняття рішення стосовно суми, яка вже стягнута з відповідача, суд дійшов до висновку про задоволення вказаної частини вимог у спосіб зобов`язання відповідача повернути ОСОБА_2 утримане грошове забезпечення, стягнуте в рахунок відшкодування нанесених державі збитків згідно наказів від 23.07.2020 №651 та від 13.08.2020 №724.
За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Позивач звільнений від сплати судового збору, а доказів понесення інших витрат у зв`язку з розглядом справи до суду не надано.
Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання протиправними та скасування наказів, стягнення грошового забезпечення задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати пункт 4 наказу «Про результати службових розслідувань по факту нестачі майна служби зв`язку військової частини» від 23.07.2020 №651 у частині притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності, а саме: помічнику командира частини - начальнику фінансово-економічної служби утримати з грошового забезпечення заступника командира батальйону зв`язку та радіотехнічного забезпечення майора ОСОБА_1 на суму 37 016,19 грн., у тому числі 32 955,00 грн. обмежена матеріальна відповідальність та 4 061,19 грн. - повна матеріальна відповідальність».
Визнати протиправним та скасувати наказ від 13.08.2020 №724 у частині притягнення позивача до матеріальної відповідальності, а саме: у частині внесення змін до наказу військової частини «Про результати службових розслідувань по факту нестачі майна служби зв`язку військової частини» від 23.07.2020 №651 скасовано пункт 4 та 5 наказу командира військової частини №651 у частині: помічнику командира частини - начальнику фінансово-економічної служби утримати з грошового забезпечення посадових осіб суму нестачі, визначеної службовим розслідування, призначеним наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 11.06.2020 №110 заступника командира батальйону зв`язку та радіотехнічного забезпечення майора ОСОБА_1 на суму 37 016,19 грн., у тому числі 32 955,00 грн. - обмежена матеріальна відповідальність та 4 061,19 грн. - повна матеріальна відповідальність.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повернути ОСОБА_2 утримане грошове забезпечення, стягнуте у рахунок відшкодування нанесених державі збитків згідно наказів від 23.07.2020 №651 та від 13.08.2020 №724.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення набирає законної сили у порядку, передбаченому статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та підлягає оскарженню у порядку та у строки, визначені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення складено 17.06.2021.

Суддя О.В. Ніколаєва