Справа № 160/2001/21
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2021-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 червня 2021 року Справа № 160/2001/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЗахарчук-Борисенко Н. В.
за участі секретаря судового засіданняНагрої Д.О.,
позивача представника відповідача представника третьої особи Козар О.П., Волосової В.І., Швачка С.В.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області, третя особа: ОСОБА_2 про поновлення на роботі,-
10.02.2021 позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Територіального управління Служби Судової охорони у Дніпропетровській області, третя особа: ОСОБА_2 , в якій просить:
- поновити ОСОБА_1 на роботі провідного-спеціаліста (оперативного чергового) відділу оперативно-чергової служби в Територіальному управлінні служби судової охорони у Дніпропетровській області.
- стягнути з Територіального управління служби судової охорони у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.12.2020 до дня поновлення на роботі.
В обґрунтування позовної заяви, ОСОБА_1 зазначив, що він працював на посаді провідного-спеціаліста (оперативного чергового) відділу оперативно-чергової служби Територіального управління служби Судової охорони у Дніпропетровській області з 10.12.2019. Наказом № 291 о/с від 21.12.2020 позивача звільнено зі служби в ССО у запас ЗС України за підпунктом 7, пункту 2 розділу ХІІ (за власним бажанням). ОСОБА_1 вважає звільнення не законним. Так позивачем 27.11.2020 написано заяву на звільнення за власним бажанням (на пенсію) з 21.12.2020, проте після написання вище вказаної заяви на звільнення зі служби позивачем виконувались функціональні обов`язки як провідного спеціаліста (оперативного чергового) відділу оперативно-чергової служби територіального управління служби судової охорони у Дніпропетровській області. З 17.12.2020 по 07.01.2021 позивач хворів та перебував на лікарняному, про що 18.12.2020 засобами мобільного зв`язку повідомив безпосереднього керівника, разом з тим, засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 надіслано рапорт на Службу з проханням розглянуту заяву від 27.11.2020 про звільнення з посади за власним бажанням після одужання та виходу із лікарняного (отримано службою 18.12.2020). Проте, 25.12.2020, позивачем отримано повідомлення із Служби судової охорони у Дніпропетровській області про звільнення його з 21.12.2020 (за власним бажанням).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.03.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.
01.04.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача - Територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області. В обґрунтування заперечень зазначено, що положення статті 40 КЗпП не обмежують право роботодавця звільнити працівника з його власної ініціативи, в тому числі в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. Виходячи з наведеного, Управлінням була здійснена процедура звільнення позивача зі служби з 21.12.2020, шляхом реалізації його власного волевиявлення. Разом з тим, відповідач зазначає що ОСОБА_1 не було відкликано належним чином рапорт від 27.11.2020, а лише висловлено прохання відкласти розгляд рапорту від 27.11.2020 після виходу позивача з лікарняного.
У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити повністю.
Представник відповідача та третя особа у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог у повному обсязі, вважали їх необґрунтованими.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, третьої особи, суд встановив такі обставини справи.
10.12.2019 ОСОБА_1 прийнятий на службу до Територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області.
27.11.2020 позивачем подано до ТУ ССО у Дніпропетровській області заяву на звільнення за власним бажанням з 21.12.2020
Наказом ТУ ССО у Дніпропетровській області від 16.12.2020 № 291 о/с звільнено ОСОБА_1 зі Служби судової охорони у запас Збройних сил України за підпунктом 7 пункту 2 розділу ХІІ з 21.12.2020 за власним бажанням.
ОСОБА_1 направлено на адресу відповідача рапорт з проханням розглянути раніше поданий рапорт на звільнення позивача за власним бажанням від 27.11.2020 після виходу з лікарняного. Відповідачем отримано рапорт 18.12.2020.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає та враховує наступне.
Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Частиною 2 статті 163 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що призначення на посади та звільнення з посад співробітників Служби судової охорони у центральному органі управління та керівників і заступників керівників територіальних підрозділів Служби здійснюється Головою Служби судової охорони, а інших співробітників Служби судової охорони у територіальних підрозділах - керівниками відповідних територіальних підрозділів.
На підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів», рішенням Вищої ради правосуддя від 04.04.2019 № 1052/0/15-19 було затверджено Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони.
Згідно приписів Розділу ХІІ Положення про проходження служби звільнення співробітників зі Служби здійснюється у запас Збройних сил (із постановкою на військовий облік) - якщо звільнені особи не досягли граничного віку перебування в запасі, встановленого Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", і за станом здоров`я придатні до військової служби;у відставку - якщо звільнені особи досягли граничного віку перебування в запасі, встановленого Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби із зняттям з військового обліку. Співробітник звільняється зі служби, а служба припиняється, зокрема, за власним бажанням.
Днем звільнення зі служби вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.
За загальним правилом норми трудового законодавства у відносинах публічної служби є субсидіарними, тобто підлягають застосуванню, якщо ці відносини не врегульовані актами спеціального законодавства.
Також правова позиція з цього питання висловлена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року справа № 9901/929/18 та від 14 січня 2021 року справа № 9901/584/19, згідно з якою за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі. Тобто Положенням про проходження служби не передбачено особливостей щодо звільнення зі служби співробітників Служби судової охорони під час тимчасової непрацездатності, а отже, в даному випадку, застосуванню підлягають норм передбачені Кодексом законів про працю України.
Єдиною, необхідною та достатньою підставою для звільнення особи «за власним бажанням» є безпосереднє бажання даної особи припинити трудові відносин з роботодавцем, яке має свій прояв у написанні та поданні відповідної заяви або рапорту.
Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Отже, з системного аналізу положень ст. 40 КЗпП України, можна зробити висновок, що звільнення працівника за його бажанням під час тимчасової непрацездатності не заборонено законодавством про працю. Заборона звільнення працівника під час знаходження в період лікарняного полягає лише у разі, якщо ініціатором такого звільнення є роботодавець.
Більш того у ст. 38 КЗпП України, яка регламентує порядок звільнення за власним бажанням, відсутня заборона на звільнення працівника у період його перебування на лікарняному. Отже, працівник може бути звільнений за власним бажанням у період тимчасової непрацездатності, що в свою чергу підтверджується листом Мінсоцполітики від 27.04.2012 р. № 70/06/186-12
Відповідно до листків непрацездатності № 024596 та № 024765 ОСОБА_1 перебував на лікарняному з 17.12.2020 по 06.01.2021 та мав приступити до роботи з 07.01.2021.
Разом з тим, суд звертає увагу, що під час хвороби працівник може відкликати свою заяву про звільнення. У цьому разі звільнення не проводиться, якщо тільки на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства (п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. № 9).
Проте, позивач не звертався до роботодавця з рапортом (заявою) про відкликання рапорту про звільнення зі Служби, а лише звернувся з рапортом з проханням розглянути попередній його рапорт про звільнення від 27.11.2020 після одужання останнього та виходу на роботу. Суд звертає увагу, що наказ про звільнення позивача винесений 16.12.2020, рапорт складений 17.12.2020 та отриманий відповідачем 18.12.2020, тобто вже після винесення наказу.
Прохання позивача яке адресоване роботодавцю про розгляд рапорту про звільнення від 27.11.2020 після одужання першого, не може за своєю юридичною суттю підміняти прохання відкликати рапорт (заяву) про звільнення, що в свою чергу не є підставою скасовувати наказ про звільнення працівника, який, в свою чергу, винесений під час знаходження позивача на службі.
Отже, позивач не попередив будь-яким чином відповідача про своє небажання звільнятись, а лише 17.12.2020 просив відкласти розгляд питання про своє звільнення на інший час, яке вже розглянуто 16.12.2020, про що виданий наказ № 291 о/с
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем при звільненні позивача дотримано вимоги КЗпП України.
У судовому засіданні в якості свідків допитані співробітники Територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .
Свідки пояснили суду, що на спільній виробничій нараді за участю колективу Служби, на якій був присутній, зокрема, ОСОБА_1 , останній ознайомився з матеріалами особистої справи, в якій знаходився наказ про звільнення, що в свою чергу свідчить про ознайомлення позивача з таким наказом.
Натомість, з приводу питання ознайомлення позивача з наказом, суд зазначає наступне.
Матеріали справи містять інформацію, відповідно до якої позивач отримав свою трудову книжку, у якій, зокрема, міститься запис «21.12.2020 Звільнений зі служби в службі судової охорони», та як підставу для звільнення зазначено «Наказ ТУ ССО у Дн. об. від 16.12.2020 № 291 о/с».
Однак, суд зазначає, що в трудовий книжці відсутній запис з зазначенням конкретної норми законодавства, як підстави для звільнення, у зв`язку з чим, суд приходить висновку, що в день отримання позивачем трудової книжки з запису, зробленого в ній, позивачу міг бути невідомий зміст наказу ТУ ССО у Дніпропетровській області від 16.12.2020 № 291 о/с, та невідомі підстави для його звільнення.
При цьому, суд враховує і положення ч. 2 статті 47 КЗпП України, у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу останній зобов`язаний також у день звільнення видати працівнику копію наказу про звільнення з роботи, в інших випадках, копія наказу видається на вимогу працівника, і у ТУ ССО у Дніпропетровській області відсутні докази ознайомлення позивача із оскаржуваним наказом, оскільки такого обов`язку не встановлено жодним нормативно-правовим актом.
Доказів звернення позивача до відповідача з проханням ознайомитись з наказом про звільнення матеріали справи не містять.
Отже, посилання позивача про не ознайомлення його з наказом про звільнення є необґрунтованими, оскільки роботодавець, згідно норм чинного законодавства не зобов`язаний з власної ініціативи ознайомлювати працівника з наказом про звільнення за власним бажанням, а доказів про звернення з вимогою ознайомитись зі спірним наказом позивачем не надано.
В силу вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Враховуючи вищевикладене, представниками відповідача правомірність дій та оскаржуваних наказів доведена, а тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, сплачений позивачем судовий збір не підлягає відшкодуванню на його користь.
Керуючись ст. ст. 9, 72-77, 242-246, 250 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 18 червня 2021 року.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко