Справа № 211/1113/18
Суддя: Середня Н. Г.
Дата ухвалення: 2021-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 211/1113/18
Провадження № 2-а/211/35/21
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
16 червня 2021 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Середньої Н.Г.,
за участю секретаря судового засідання Зайцевої А.М.,
представника позивача - Маркози Н.О., відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Довгинцівського районного відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про примусове видворення за межі України із забороною в`їзду, - в частині заборони в"їзду на територію України терміном на 5 (п"ять) років,
позивач ГУ ДМС України в Дніпропетровській області в особі Довгинцівського РВ у місті Кривому Розі звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача ОСОБА_1 та просить суд примусово видворити за межі України громадянина Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборонивши йому в`їзд на територію України строком на 5 років. В обґрунтування вимог зазначив, що громадянин Вірменії ОСОБА_1 прибув до України 02.03.2013 через КПП «Іловайськ» з приватною метою. Під час перевірки документів відповідача було виявлено, що він порушуючи правила перебування іноземців в Україні, проживав за адресою: АДРЕСА_1 , з 02.06.2013 без реєстрації місця тимчасового перебування в Україні. До Довгинцівського РВ з питань оформлення дозволу на імміграцію, посвідки на постійне перебування в Україні та продовження терміну тимчасового перебування в Україні після закінчення терміну перебування (02.06.2013) не звертався. Близьких родичів в Україні, в тому числі громадян України, не має. Позивачем 29.09.2015 було прийнято рішення № 6 про примусове повернення з території України, яким відповідачем було зобов`язано залишити територію України в термін до 29.10.2015 без заборони в`їзду, однак дане рішення відповідач не виконав. 15.03.2018 за поданням № 48.9/505 працівників СПП ВП на ст. Кривий Ріг-Головний КВП ГУ НП в Дніпропетровській області в рамках проведення операції «Мігрант», був виявлений та доставлений громадянин Вірменії ОСОБА_1 за нелегальне перебування на території України, відносно останнього було складено протокол за частиною першою статті 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Враховуючи, що кошти для повернення до країни походження у відповідача існують, у зв`язку з чим територію він добровільно покине, на території України він знаходиться незаконно, тощо, позивач просить задовольнити вимоги.
Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 березня 2018 року справу прийнято до розгляду.
Рішенням суду від 15 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2018 року рішення суду від 15 травня 2018 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2021 року рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.05.2018 та постанова Дніпровського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2018 в частині вимог щодо примусового видворення скасовані та ухвалено нове, яким задоволено позов в цій частині, в частині вимог щодо заборони в`їзду на територію України терміном на 5 (п`ять) років направлено на новий розгляд до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу.

Ухвалою суду від 19 травня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судовому засіданні представник позивача на вимогах наполягала з підстав, викладених в тексті позовної заяви, зокрема наполягала на відсутності докумнетального підтвердження з родичами, що проживають на території України на законних підставах, відсутності законних підстав для перебування відповідача на території України та наявність рішення № 6 про примусове повернення його з території України, яке відповідчем не виконано.

Відповідач проти позову заперечував, пояснив, що він 20 років проживає на території України, зокрема в м. Кривому Розі, має та виховує один дитину, якій зараз 16 років, і яку не може залишити одну. З дрнькою має розбіжності по документам, однак не може їх усунути, через необхідність реєстрації місця проживання та ін. Крім того, наполягав, що рішення про примусове повернення він виконав, виїхав за межі України, однак чому на кордоні йому не проставили відмітку при поверненні - він не знає. Просив у позові відмовити.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Статтею 33 Конституції України закріплено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з Протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб (пункти 1-3 статті 2).

Згідно з пунктом 18 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25 червня 2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в`їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". При цьому необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в`їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в`їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі Закон №3773-VI), у частині третій статті 3 якого закріплено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Приписи статті 13 Закону №3773-VI установлюють підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, відповідно до частини першої якої в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду - виїзду.

За наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України (частина друга статті 13 Закону №3773-VI).

Рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну (частина третя статті 13 Закону №3773-VI).

Частиною другою статті 26 Закону №3773-VI, рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону у щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

З аналізу приписів статті 26 Закону №3773-VI вбачається, що встановлення заборони щодо подальшого в`їзду іноземця в Україну строком на три роки, при прийнятті рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, є виключно правом органів міграційної служби, а не обов`язком, порядок застосування якого регламентується статтею 13 Закону №3773-VI. За таких обставин, при прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені в статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктом 3 розділу ІІ Інструкції рішення про примусове повернення може супроводжуватися забороною подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони подальшого в`їзду обчислюється з дня винесення такого рішення. Якщо рішення про примусове повернення супроводжується забороною в`їзду в Україну, у паспортному документі іноземця проставляється відмітка про заборону в`їзду.

Системний аналіз зазначених вище норм дає підстави вважати, що уповноважені органи державної влади, приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов`язані одночасно приймати рішення й про заборону в`їзду цієї особи на територію України.

Встановлена частиною другою статті 26 Закону №3773-VI можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну свідчить про наявність в органу ДМС дискреційних повноважень.

Тобто, суб`єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень, а саме встановити заборону на в`їзд, або не встановлювати таку заборону.

З огляду на положення частини другої статті 26 Закону №3773-VI, рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну не є обов`язковою санкцією, а являється факультативною, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав, встановлених частиною першою статей 13 та 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

При цьому, статтею 26 цього Закону не визначено перелік підстав для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки, у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

Тому, при прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені у статті 13 Закону № 3773-VI.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18 червня 2020 року у справі №758/13408/18, від 11 лютого 2020 року у справі №806/1200/18 та від 28 листопада 2019 року у справі №755/2810/19.

В тексті позовної заяви відсутнє належне обґрунтування необхідності застосування відносно позивача заборони подальшого в`їзду в Україну та відсутні посилання на підстави, якими керувався позивач при поданні позову про встановлення заборони в`їзду в Україну позивачу на строк 5 років.

Більше того, порушений відповідачем законодавчо визначений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів у вигляді примусового повернення у країну походження, та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування на вказане правопорушення, без необхідності заборони в`їзду в Україну терміном на п"ять років (постанова Верховного Суду від 23 липня 2020 року по справі №755/5410/18 (адміністративне провадження №К/9901/54881/18)

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 802/294/17-а, від 18.07.2019 у справі № 229/176/17, від 03.10.2019 № 808/1183/16 від 11.02.2020 у справі №806/1200/18, від 09.09.2020 у справі №368/1152/17.

За таких обствин суд вважає необхідним у зодоволенні позовних вимог - відмовити.

Керуючись ст.ст. 77, 139, 242-246, 286 КАС України, суд

ухвалив:

в задоволенні позову Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Довгинцівського районного відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів до Третього апеляційного адміністративного суду через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17.06.2021

Суддя Н.Г.Середня