Справа № 755/5438/21
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2021-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 755/5438/21 Суддя (судді) першої інстанції: Виниченко Л.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М, при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення головного спеціаліста відділу протидії нелегальній міграції управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області Тур В.Л. від 02 травня 2019 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни відносно громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення №584 від 23 квітня 2020 року головного спеціаліста відділу протидії нелегальній міграції управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області Гулящого В.І. про заборону в`їзду відносно громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року позовну заяву залишено без розгляду в частині вимог про визнання протиправним та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області від 02.05.2019 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Афганістану ОСОБА_1 .

На обґрунтування своїх вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення №584 від 23 квітня 2020 року позивач зазначав, що рішення про заборону в`їзду в Україну прийнято відповідачем на підставі матеріалів про адміністративне правопорушення передбачене частиною 1 статті 203 КУпАП, яке позивачем не вчинялося. Вказував, що не знав про існування постанови про накладення на нього адміністративного стягнення та зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що під час його складання відповідачем не був залучений перекладач, у зв`язку з чим позивач був позбавлений можливості скористатися правами, передбаченими статтею 268 КУпАП. Наголошує, що 11.12.2020 відповідачем направлено повідомлення про відкликання доручення ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області про заборону в`їзду. Крім того зазначав, що при винесенні спірного рішення відповідачем не враховано тих обставин, що позивач має малолітню дитину.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а також неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.04.2020 року головним спеціалістом відділу протидії нелегальної міграції управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Гулящим В.І. винесено рішення № 584 про заборону в`їзду громадянину Афганістану

ОСОБА_1 убачається зі змісту спірного рішення, 02.05.2019 року співробітниками ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було виявлено громадянина Афганістану ОСОБА_1 , який порушив правила перебування іноземців на території України. Відносно іноземця були складені матеріали про адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення від 02.05.2019 року у вигляді штрафу у розмірі 5 100 грн. Після несплати протягом 15 календарних днів іноземцем розміру штрафу, заяву про відкриття виконавчого провадження було направлено до Державної виконавчої служби.

Вказаним рішенням громадянину Афганістану ОСОБА_1 , на підставі абз. 6 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» заборонено в`їзд в Україну терміном на три роки.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI).

Підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначено статтею 13 Закону №3773-VI.

Так, за приписами частини 1 статті 13 Закону №3773-VI в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;

якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду;

Відповідно до частин 2, 3 статті 13 Закону №3773-VI за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

Рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року № 360 (далі - Положення) Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, перебування яких на території України не дозволяється визначає Інструкція про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 № 1235 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктом 3 Інструкції рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Звертаючись до фактів цієї справи колегія суддів зазначає, що підставою для винесення спірного рішення стала несплата позивачем штрафу накладеного на позивача постановою про накладення адміністративного стягнення серії ПН ЦМУ №002657 від 02.05.2019 року, що відповідає пункту 7 частини 1 статті 13 Закону №3773-VI, відповідно до якого в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну.

Позивач стверджує, що про наявність вказаної постанови останньому стало відомо після винесення рішення про заборону в`їзду в Україну, а саме у жовтні 2020 року, з листа відповідача, до якого було додано постанову про накладення адміністративного стягнення, протокол про адміністративне правопорушення, рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 02.05.2019, рішення №584 від 23.04.2020 про заборону в`їзду в Україну.

Колегія суддів зауважує, що дізнавшись про наявність вищевказаних протоколу про адміністративне правопорушення, постанови про накладення адміністративного стягнення, рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни та рішення про заборону в`їзду в Україну, позивач звернувся із позовом лише про скасування рішень про примусове повернення та про заборону в`їзду в Україну.

Разом з цим, доказів оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення серії ПН ЦМУ №002657 від 02.05.2019 матеріали справи не містять, що свідчить про те, що така була чинною на момент прийняття спірного рішення №584 від 23 квітня 2020 року.

Доводи апелянта про те, що отримавши постанову про накладення адміністративного стягнення у жовтні 2020 року позивач, внаслідок незнання процедури оскарження, порушив строк звернення до суду та з метою недопущення порушень чинного законодавства сплатив суму адміністративного стягнення в подвійному розмірі, колегія суддів вважає безпідставними.

Так, лист-відповідь відповідача разом з, зокрема, копією постановою про накладення адміністративного стягнення, направлені адвокату на адвокатський запит, а тому посилання апелянта на незнання процедури оскарження є неприйнятними.

Крім того, факт сплати позивачем у жовтні 2020 року суми адміністративного стягнення не спростовує правомірність прийняття спірного рішення 23.04.2020, оскільки станом на момент прийняття такого позивач не виконав рішення органу державної влади, уповноваженого накладати адміністративні стягнення. Так само і повідомлення від 11.12.2020 про відкликання Доручення про заборону в`їзду не пливає на правомірність винесення 23.04.2020 спірного рішення.

При цьому, як правильно зазначено судом першої інстанції, саме порушення позивачем діючого законодавства, позбавило його можливості знаходитись разом із сім`єю, оскільки несплата штрафу у визначений законом строк і призвела до прийняття відповідачем рішення про заборону в`їзду в Україну у відповідності до вимог діючого законодавства.

Схожі висновки викладені Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі №826/20228/16.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду попередньої інстанції та не дають підстав для висновку, що окружним адміністративним судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини чи порушено норми процесуального права.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу громадянина ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова складена в повному обсязі 17 червня 2021 р.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя В.П.Мельничук

суддя О.М.Оксененко