Справа № 420/13730/20
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2021-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/13730/20
Головуючий в 1 інстанції: Корой С.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Стас Л. В., Шевчук О. А.

за участі секретаря Скоріної Т. С.

представника апелянта Постільга І. В.;

представника позивача Гаврилюк І. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Відділ примусового виконання рішень), в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 15 жовтня 2020 року ВП №51124108.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що, відповідно до редакцій Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі Закон №1404-VIII), які були чинні у період існування його заборгованості, база обрахунку виконавчого збору змінювалась. Так, у період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків від фактично стягнутої суми, тоді як у період після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору складає 10 відсотків від суми, що підлягає примусовому стягненню.

Позивач, з посиланням на статтю 58 Конституції України, вказує, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позивач вважає, що зміни внесені до Закону №1404-VIII Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 28 серпня 2018 року, погіршили становище позивача, оскільки цими змінами, зокрема, передбачено, що виконавчий збір стягується у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, а тому не повинні застосовуватися в межах спірних правовідносин.

На підтримку своєї позиції, позивач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 року по справі №2540/3203/18, де йде мова про те, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.

Окрім того, позивач вказує про те, що після прийняття державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору, стягувач звернувся до приватного виконавця про виконання того ж самого виконавчого документа, який прийняв постанову про стягнення з нього основної винагороди. Тому, на думку позивача, у даному випадку, наявне подвійне стягнення з боржника грошових коштів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Суд визнав протиправною та скасував постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі: 45 410,71 доларів США (USD) та 68 906,81 грн. від 15.10.2020 року по виконавчому провадженню №51124108, прийняту відділом примусового виконання рішень.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.

Суд першої інстанції вважав, що, при стягненні виконавчого збору без реального стягнення суми боргу створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Також, суд першої інстанції, керуючись висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного суду від 11 березня 2020 року за наслідками розгляду справи №2540/3203/18 та у постанові Верховного Суду від 28.01.2021 року по справі №420/769/19, вважав, що, у разі фактичного виконання виконавчого документа майнового характеру у повному обсязі або частково, державному виконавцю виплачується винагорода у відсотковому співвідношенні від стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, Відділ примусового виконання рішень подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що стаття 27 Закону №1404-VIII містить виключний перелік підстав за яких виконавчий збір не стягується. У межах спірних правовідносин підстава, визначена в статті 27 вказаного закону, відсутня.

Також, скаржник, посилаючись на численні висновки Верховного Суду, вказує на те, що навіть за відсутності стягнень за виконавчим документом та заходів примусового виконання у державного виконавця відсутні повноваження не приймати постанову про стягнення виконавчого збору після завершення виконавчого провадження на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону №1404-VIII (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа).

На думку скаржника, Закон №1404-VIII зобов`язує державного виконавця прийняти постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків від суми стягнення за виконавчим документом.

Далі скаржник вказує, що, на момент прийняття спірної постанови про стягнення виконавчого збору, діяла норма закону відповідно до якої виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Понад те, апелянт акцентує увагу на тому, що Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (далі Закон №606-XIV), який діяв на момент відкриття виконавчого провадження у травні 2016 року, також передбачав, що виконавчий збір стягується у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

Скаржник вважає недоречним посилання суду першої інстанції на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 року по справі №2540/3203/18, оскільки, на його думку, обставини справи не є тотожними. Так, у справі, яка розглядалася Великою Палатою Верховного Суду постанова про стягнення виконавчого збору була прийнята державним виконавцем в період дії Закону №1404-VIII, в редакції до 28 серпня 2018 року, яка передбачала, що виконавчий збір стягується у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Останнє на чому зупинив свою увагу скаржник це те, що постанова про стягнення з ОСОБА_1 основної винагороди у розмірі 1 350 712,22 грн., прийнята приватним виконавцем 13.11.2020 року за виконавчим провадженням №63621737, не має правового значення для вирішення даної справи, оскільки така прийнята пізніше, ніж постанова про стягнення виконавчого збору від 15.10.2020 року ВП №51124108.

Позивач, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, зазначає про необґрунтованість її доводів та просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Доводи відзиву співпадають з позицією суду першої інстанції та зводяться до того, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

До того ж, як і у позовній заяві, ОСОБА_1 стверджує про те, що зміни внесені до Закону №1404-VIII Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 28 серпня 2018 року, погіршили його становище в частині обрахунку розміру виконавчого збору.

Представник апелянта в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Фактичні обставини справи.

16.05.2016 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №51124108 з примусового виконання виконавчого листа №522/5907/13-ц від 28.01.2014 року, виданий Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Імексбанк» заборгованості за кредитним договором №221 від 18.06.2007 року, яка становить 454 107,09 дол. США за кредитом та відсотками; - 701 162,49 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань; - судового збору в сумі 1820 грн. (т.1 а.с.58-59).

В рамках вказаного виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, до суду направлено заяву про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, описано й арештовано нерухоме майно (земельні ділянки).

Також, при примусовому виконанні виконавчого листа державним виконавцем вчинялись дії щодо розшуку майна, яке належить боржнику за виконавчим провадженням.

10.09.2018 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень прийнято постанову, в межах вказаного виконавчого провадження №51124108, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника (т.1 а.с.84-85).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13.02.2020 року у справі № 522/5907/13-ц замінено сторону стягувача за виконавчим провадженням №51124108 з ПАТ «Імексбанк» на ОСОБА_2 (т.1 а.с.206-207 зворотний бік).

15.10.2020 року, у зв`язку з надходженням до відділу примусового виконання рішень заяви стягувача про повернення виконавчого документа, головним державним виконавцем прийнято постанову ВП №51124108 про повернення виконавчого документа, на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону №1404-VIII (т.1 а.с.208-209).

Того ж дня, керуючись положеннями ст. ст. 3, 27, 40 Закону №1404-VIII головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень прийнято постанову ВП №51124108 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 45 410,71 доларів США та 68 906,81 грн. (10% суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом).

12.11.2020 року ОСОБА_2 звернулась до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шевченко Т. С. із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 522/5907/13-ц від 28.01.2014 року, виданого Приморським районним судом м. Одеси.

13.11.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Шевченко Т. С. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №63621737 з примусового виконання виконавчого листа №522/5907/13-ц від 28.01.2014 року.

Поряд з цим, 13.11.2020 року приватним виконавцем, в межах вказаного виконавчого провадження №63621737 прийнято постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 1 350 712,22 грн.

19.11.2020 року приватним виконавцем прийнято постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, погодився з позицією позивача про те, що розмір виконавчого збору повинен обраховуватися як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

На підтвердження цієї позиції суд першої інстанції наводить постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 року по справі №2540/3203/18 та постанову Верховного Суду від 28.01.2021 року по справі №420/769/19, вважаючи, що обставини даної справи №420/13730/20 є подібними до тих, які розглядалися Верховним Судом.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції та вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими, з огляду на таке.

Положення статті 28 Закону №606-XIV, який діяв на момент відкриття виконавчого провадження (16.05.2016 року), передбачали, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

02 червня 2016 року прийнято Закон № 1404-VІІІ, який набрав чинності 05 жовтня 2016 року.

Так, до 28 серпня 2018 року ч.2 ст.27 Закону № 1404-VІІІ було передбачено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 28 серпня 2018 року, у ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Таким чином, з 28 серпня 2018 року приписами ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Тобто, редакція ч. 2 ст. 27 Закону №1404-VIII щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, діяла до 28 серпня 2018 року.

Після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми, яка підлягає стягненню.

Приписами ст. 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VІІІ унормовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п. 1, 3, 4, 6 ч. 1 ст. 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п. 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого ч. 9 ст. 27 цього Закону), 11, 14 і 15 ч. 1 ст. 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 4 ст. 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Як свідчать матеріали справи, спірна постанова про стягнення виконавчого збору прийнята державним виконавцем 15 жовтня 2020 року.

Отже, на момент виникнення спірних правовідносин норми ст. 27 Закону № 1404-VІІІ передбачали, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Колегія суддів вважає помилковим посилання суду першої інстанції та позивача на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18, з огляду на те, що оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору у цій справі була прийнята до внесення змін до ст. 27 Закону № 1404-VIII.

Про те, що державний виконавець повинен при прийнятті рішення у виконавчому провадження керуватися законодавством, що діє на момент його прийняття, неодноразово висловлювався Верховний Суд у постановах від 23 грудня 2020 року у справі №620/334/20, від 02 червня 2021 року у справі №160/4481/20, яка, відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, враховується при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

До того ж, у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року (справа №160/4481/20) суд касаційної інстанції вказав, що після набуття чинності змін (28.08.2018 року) до частини другої статті 27 Закону №1404-VIII стягнення виконавчого збору не пов`язується із фактично стягнутою виконавцем сумою, а обчислюється у відсотках від суми, яка підлягає стягненню. Єдиною підставою нестягнення виконавчого збору є виконання рішення до відкриття виконавчого провадження.

Також слід зазначити, що положення статті 28 Закону №606-XIV, який діяв на момент відкриття виконавчого провадження (16.05.2016 року), також передбачали, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений для самостійного його виконання, виконавчий збір стягується у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що становище позивача не погіршено після набрання чинності Закону України від 03 липня 2018 року №2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», адже, на момент відкриття виконавчого провадження, позивач достеменно знав про те, що у разі невиконання виконавчого документу в добровільному порядку з нього буде стягнуто виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню.

Слід зазначити, що колегією суддів було проаналізовано постанову Верховного Суду від 28.01.2021 року, ухваленої у справі №420/769/19, на яку посилався суд першої інстанції, а також позивач у відзиві на апеляцію.

З цієї постанови Верховного Суду вбачається, що касаційний суд вказав про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, оскільки у процесі виконання судового рішення становище боржника було погіршеним у зв`язку із прийняттям змін до статті 27 Закону № 1404-VІІІ, що суперечить статті 58 Конституції України.

Такий висновок Верховним Судом побудовано на тому, що виконавче провадження у справі №420/769/19 було відкрито 23 березня 2018 року, тобто у період дії частини другої статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року та яка передбачала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

У зв`язку з цим, дана постанова Верховного Суду не може бути застосована до спірних правовідносин, які склалися у справі за позовом ОСОБА_1 .

Також колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що постанова про стягнення з ОСОБА_1 основної винагороди у розмірі 1 350 712,22 грн., прийнята приватним виконавцем 13.11.2020 року за виконавчим провадженням №63621737, не має правового значення для вирішення даної справи, оскільки у межах спірних правовідносин предметом спору є постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 15.10.2020 року.

Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, відповідно до ст. 317 КАС України є неправильне застосування судом норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права, вважається, зокрема, неправильне тлумачення закону, що і допустив суд першої інстанції в даній справі.

Розподіл судових витрат врегульовано статтею 139 КАС України.

Водночас, дана стаття не передбачає стягнення судового збору з позивача на користь суб`єкта владних повноважень, у випадку відмови в задоволенні позову, а тому розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 287, 306, 308, 310, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2021 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Л. В. Стас

суддя О. А. Шевчук

Повне судове рішення складено 17.06.2021 року.