Справа № 160/17106/20
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року Справа № 160/17106/20

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, яке оформлене витягом №120 від 20.08.2020р., зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
16.12.2020р. (згідно штемпеля поштового зв`язку) ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Міністерства оборони України та, з урахуванням уточненого адміністративного позову від 11.02.2021р., просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги старшині в запасі ОСОБА_1 , яке викладене у витязі з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №120 від 20.08.2020р. і затвердженого Міністром оборони України Іваном Руснаком 20.08.2020р.;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення про призначення та виплату позивачеві одноразової грошової допомоги в порядку та в розмірах, що передбачені ст.ст. 16, 16-2, 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач є колишнім військовослужбовцем, проходив військову службу з 30.01.2017р. по 30.01.2020р. та звільнився з військової частини НОМЕР_1 згідно наказу №7-РС від 20.01.2020 року. Позивач зазначає, що при проходженні військової служби, він набув хронічне захворювання, внаслідок якого втратив 25% професійної працездатності, яке пов`язане із проходженням військової служби, що встановлено ще під час проходження такої служби, а саме: 28.11.2019р. у військово-медичному центрі Південного регіону (відповідно до довідки від 28.11.2019р.), при цьому, відповідно до довідки від 05.02.2019р. №403 зазначено, що хвороба пов`язана із проходженням військової служби. Рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, витяг з протоколу № 120 від 20.08.2020р., позивачеві відмовлено у призначенні одноразової допомоги, оскільки його звільнено з військової служби 30.01.2020р., а 22.07.2020р. встановлено ступінь втрати працездатності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, тобто понад тримісячний термін після звільнення з військової служби. Позивача не погоджується з таким рішенням відповідача та вважає, що отримавши хронічне захворювання, пов`язане із проходженням військової служби, яке призвело до 25% втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, має право на виплату одноразової грошової допомоги в порядку, передбаченому ст.ст. 16, 16-2, 16-3 Закону України « Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Ухвалою суду від 19.04.2021р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано відповідача надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст. ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України та виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.34).

08.06.2021р. засобами поштового зв`язку, на виконання вимог вищевказаної ухвали суду, від відповідача надійшов письмовий відзив на позов, у якому останній просив відмовити позивачеві у задоволенні позову в повному обсязі посилаючись на те, що 22.07.2020р. позивачу під час первинного огляду МСЕК було встановлено 25% втрати працездатності в наслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, при цьому, позивача було звільнено з військової служби 30.01.2020р., а встановлено ступінь втрати працездатності внаслідок захворювання, пов`язаного із проходженням військової служби лише 22.07.2020р., тобто між звільненням позивача з військової служби та встановленням ступеня первинної втрати працездатності пройшло більше ніж тримісячний термін, тому з урахуванням положень пп.7 п.2 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013р., підстави для прийняття комісією позитивного рішення щодо виплати позивачеві одноразової грошової допомоги відсутні. За викладеного, відповідач вважає, що рішення комісії Міністерства оборони України №120 від 20.08.2020р. є законним, обґрунтованим та не підлягає скасуванню (а.с.37-38).

Згідно з ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

За викладеного, рішення у цій справі приймається судом 17.06.2021р. у межах строку, встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі розгляду адміністративної справи за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

ОСОБА_1 з 30.01.2017р. по 30.01.2020р. проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України та має статус учасника бойових дій, що підтверджується копіями посвідчення серії НОМЕР_2 від 29.09.2017р. та військового квитка серії НОМЕР_3 від 17.01.2019р., наявними у справі (а.с.5,7).

При цьому, зі змісту довідок Військово-лікарської комісії Військової частини НОМЕР_4 №403 від 05.02.2019р. та Військово-лікарської комісії Військово-медичного клінічного центру Південного регіону №2075 від 28.11.2019р. вбачається, що позивач має захворювання, пов`язані з проходженням військової служби (а.с.9,10).

22.07.2020р., під час первинного огляду МСЕК, позивачеві було встановлено 25% втрати професійної працездатності, що підтверджується копією довідки МСЕК серії 12 ААА №010524 (а.с.8).

Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум 20.08.2020р. було прийнято рішення, оформлене протоколом №120, згідно п.30 якого позивачеві було відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки позивача звільнено з військової служби 30.01.2020р., а 22.07.2020р. встановлено ступінь втрати працездатності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, тобто понад тримісячний термін після звільнення з військової служби, що підтверджується витягом із відповідного протоколу від 20.08.2020р. №120 (а.с.12).

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з рішенням відповідача про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги старшині в запасі позивачеві, яке викладене у витязі з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №120 від 20.08.2020р. і затвердженого Міністром оборони України Іваном Руснаком 20.08.2020р., у зв`язку з чим позивач просить визнати протиправним і скасувати таке рішення та зобов`язати відповідача прийняти рішення про призначення та виплату позивачеві одноразової грошової допомоги в порядку та в розмірах, що передбачені ст.ст. 16, 16-2, 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позову позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їх сімей.

Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі Закон №2011) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

За приписами ч.1 ст.3 Закону №2011 визначено, що останній поширюється зокрема, на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісті.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону №2011 встановлено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Згідно з п.7 ч.2 ст.16 Закону №2011 передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.

Відповідно до ч.2 ст.16-2 Закону №2011 визначено, що одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України.

За приписами ч.2, ч.9 ст.16-3 Закону №2011 встановлено, що у випадках, передбачених підпунктами 4-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", було затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок №975).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 975 встановлено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть; у разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності; у разі встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Пунктом 7 Порядку №975 передбачено, що у разі часткової втрати працездатності без установлення інвалідності одноразова грошова допомога виплачується залежно від ступеня втрати працездатності, який установлюється медико-соціальною експертною комісією, у розмірі, що визначається, зокрема, у відсотках від 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено ступінь втрати працездатності, - військовослужбовцю, який отримав поранення (контузію, травму або каліцтво), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, а також особі, звільненій з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.

Аналізуючи вищенаведені норми матеріального права, суд приходить до висновку, що для осіб, звільнених з військової служби, які частково втратили працездатність внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, встановлено окремий порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до яких обмежено проміжок часу у який, у разі часткової втрати працездатності, виникає право на отримання одноразової грошової допомоги і такий проміжок часу визначений періодом проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби.

При цьому, у разі встановлення особі ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності після спливу трьох місяців від дня звільнення з військової служби, права на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у військовослужбовця військової служби не виникає.

Вказана правова позиція відповідає правовій позиції Верховний Суд, викладеній у його постанові від 04.03.2021р. у справі №580/3294/19, яка підлягає обов`язковому застосуванню адміністративним судом відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, як вбачається з матеріалів справи, з 30.01.2017р. позивач проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України, з якої останнього було звільнено у запас 30.01.2020р. (а.с.7).

В подальшому, 22.07.2020р., під час первинного огляду МСЕК, позивачеві було встановлено 25% втрати професійної працездатності, що підтверджується копією довідки МСЕК серії 12 ААА №010524 (а.с.8).

Таким чином, із аналізу норм вищенаведеного законодавства та встановлених судом обставин, що підтверджується належними вищенаведеними доказами, у їх сукупності, можна дійти висновку, що з 30.01.2020р. (дата звільнення позивача з військової служби у запас) до 22.07.2020р. (дата встановлення позивачеві ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності 25%) сплинуло майже 6 місяців, тобто сплинув трьох місячний термін від дня звільнення позивача з військової служби, а тому суд приходить до висновку, що позивач у такому випадку не має права на отримання одноразової грошової допомоги, виходячи з вимог п.7 ч.2 ст.16 Закону №2011 та п. 7 Порядку №975.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Так, відповідачем наведено достатньо підстав, які свідчать про законність та обґрунтованість прийняття рішення відповідача про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , яке викладене у витязі з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №120 від 20.08.2020р. і затвердженого Міністром оборони України Іваном Руснаком 20.08.2020р., з урахуванням вимог ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Водночас, за ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок довести ті обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення, покладається на кожну сторону, тобто, у даному випадку, на позивача.

Однак, позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про протиправність оспорюваного рішення з урахуванням встановлених судом обставин у справі та правових висновків Верховного Суду, викладених у його постанові від 04.03.2021р. у справі №580/3294/19, яка підлягає обов`язковому застосуванню адміністративним судом відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, судом, при прийнятті даного рішення, враховується, що згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність прийняття відповідачем оспорюваного рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги старшині в запасі позивачеві, яке викладене у витязі з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №120 від 20.08.2020р. і затвердженого Міністром оборони України Іваном Руснаком 20.08.2020р., суд приходить до висновку, що відповідач, приймаючи оспорюване рішення про відмову у призначенні позивачеві одноразової грошової допомоги, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано та з врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом не встановлено порушення відповідачем прав та інтересів позивача на належне соціальне забезпечення, при прийнятті оспорюваного рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги старшині в запасі позивачеві, яке викладене у витязі з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №120 від 20.08.2020р. і затвердженого Міністром оборони України Іваном Руснаком 20.08.2020р., у зв`язку з чим слід відмовити позивачеві у задоволені його позовних вимог у наведеній частині.

Також і виходячи з того, що у адміністративного суду відсутні обґрунтовані правові підстави для визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги старшині в запасі позивачеві, яке викладене у витязі з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №120 від 20.08.2020р. і затвердженого Міністром оборони України Іваном Руснаком 20.08.2020р., а, відповідно, відсутні підстави для задоволення і похідних вимог позивача про зобов`язання відповідача прийняти рішення про призначення та виплату позивачеві одноразової грошової допомоги в порядку та в розмірах, що передбачені ст.ст. 16, 16-2, 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, у зв`язку з чим у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

Отже, з урахуванням того, що у адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову, судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем слід покласти на позивача за нормами ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 134, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, оформлене витягом №120 від 20.08.2020р., зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу УІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва