Справа № 240/14804/20
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2021-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 112030300
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області в призначенні йому пенсії зі зниженням пенсійного віку у відповідності до Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" неправомірною;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити йому пенсію, як потерпілому від аварії на ЧАЕС 3-ї категорії, зі зниженням пенсійного віку у відповідності до Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", починаючи з моменту його звернення до відповідача, тобто з 28.01.2020.
В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він є потерпілим від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується відповідним категорії 3 серії НОМЕР_1 від 16.02.1993. Вказує, що в період з 26.04.1986 по 17.06.1991 він постійно проживав у селі Красилівка Овруцького району Житомирської області, яке відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23 липня 1991 року №106, належить до зони гарантованого добровільного відселення. З огляду на зазначене, позивач вважає, що він має право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 5 років відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". З метою реалізації свого права на пенсійне забезпечення ОСОБА_1 28 січня 2020 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення йому пенсії. Однак за наслідками розгляду поданих ним документів, відповідач прийняв рішення від 05.02.2020 про відмову йому у призначенні пенсії, зазначаючи при цьому, що довідка про періоди проживання з 26.04.1986 по 17.06.1991 в селі Красилівка Овруцького району від 09.01.2020 №44, видана Нововелідницькою сільською радою, не взята до уваги, так як в період з 01.09.1986 по 17.06.1991 він навчався в Харківському інституті механізації та електрифікації сільського господарства, а тому не проживав на території радіоактивного забруднення. Відтак, за відсутності необхідного періоду постійного проживання (роботи) на території гарантованого добровільного відселення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зробило висновок, що права на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 5 років відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" ОСОБА_1 не має.
Вважаючи зазначене рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відмову у призначенні йому пенсії протиправним, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.
28 вересня 2020 року до суду надійшов відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. Аргументуючи таку позицію відповідач зазначив, що умови надання пенсій за віком особам, які працювали або прожили на території радіоактивного забруднення, визначені в статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", згідно з якою, потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення мають право на пенсію зі зниженням пенсійного віку за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років. Для таким осіб пенсійний вік зменшується на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання, роботи в цій зоні, але не більше 6 років. Згідно наданої позивачем довідки Нововелідницької сільської ради від 09.01.2020 №44, ОСОБА_1 в період з 26.04.1986 по 17.06.1991 був постійно зареєстрований і проживав в селі Красилівка Овруцького району (3 зона гарантованого добровільного відселення). Однак, взяти до уваги вказану довідку, як документ, що підтверджує факт постійного проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення, неможливо, оскільки згідно з наданим ним дипломом від 29.07.1991 № НОМЕР_2 , ОСОБА_1 навчався в Харківському інституті механізації та електрифікації сільського господарства на стаціонарній формі навчання, а тому не міг постійно проживати на території радіоактивного забруднення в селі Красилівка Овруцького району. Відтак, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зазначило, що за відсутності у ОСОБА_1 необхідного періоду проживання (роботи) на території гарантованого добровільного відселення, ним було прийнято правомірне рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії (а.с.39-40).
Відповідно до норм ст.ст. 257, 262 КАС України дана адміністративна справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є потерпілим від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією відповідного посвідчення громадянина, який постійно працював чи працює, або проживає чи проживав у зоні гарантованого добровільного відселення у 1986 році (категорія 3) серії НОМЕР_1 , виданого 16.02.1993 Житомирською обласною державною адміністрацією (а.с.6).
З метою реалізації свого права, як потерпілого від Чорнобильської катастрофи, на пенсійне забезпечення, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , після досягнення ним 55-річного віку, звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення йому пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 5 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як особі, яка постійно проживала у зоні гарантованого добровільного відселення.
До заяви про призначення пенсії для підтвердження факту постійного проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення ОСОБА_1 додав довідку від 09.01.2020 №2, видану ПП "Велідницьке" Овруцького району, згідно якої позивач в період з 05.12.1985 по 23.08.1986 був членом та працював різноробочим в колгоспі ім. Куйбишева (село Нові Велідники Овруцького району Житомирської області) (а.с.15), а також довідку Нововелідницької сільської ради від 09.01.2020 №44, згідно якої позивач з дня аварії на ЧАЕС - 26.04.1986 по 17.06.1991 був постійно зареєстрований та проживав в селі Красилівка Овруцького району Житомирської області, яке згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106, відноситься до ІІІ-зони гарантованого добровільного відселення (а.с.16)
За наслідками розгляду поданих позивачем заяви та документів, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області прийняло рішення від 05 лютого 2020 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" із зниженням пенсійного віку на 5 років.
Про прийняте рішення Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повідомило позивача листом від 11.03.2020 №0600-0329-8/6509 (а.с.7).
Таким чином, зі змісту листа Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 11.03.2020 №0600-0329-8/6509 вбачається, що фактичною підставою для відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на 5 років стала відсутність у нього необхідного періоду проживання (роботи) на території Гарантованого добровільного відселення через неврахування відповідачем періодів його проживання з 26.04.1986 по 17.06.1991 в селі Красилівка Овруцького району Житомирської області, зазначених в довідці Нововелідницької сільської ради від 09.01.2020 №44.
Вказана відмова у призначенні ОСОБА_1 пенсії зі зниженням пенсійного віку на 5 років відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" стали підставою для його звернення з даним позовом до суду.
Вирішуючи публічно-правовий спір та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV).
Зокрема, частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.
Водночас, основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №796-ХІІ).
Статтею 49 Закону №796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені в статті 55 Закону № 796-XII.
Абзацом першим частини першої статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Зі змісту вищезазначеної норми вбачається, що особа отримує право на призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII у випадку дотримання таких умов:
- наявності у такої особи статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи;
- наявності у такої особи необхідного періоду проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення, який станом на 1 січня 1993 року повинен становити не менше 3 років.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 № 13-1) (далі - Порядок № 22-1).
Відповідно до абзацу дев`ятого підпункту 5 пункту 2.1 розділу II Порядку №22-1, при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які засвідчують особливий статус особи, зокрема посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями).
Під час розгляду справи судом встановлено, що на виконання вимог п. 2.1 Порядку №22-1 та для підтвердження наявності у нього права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII ОСОБА_1 до заяви про призначення йому пенсії додав наступні документи:
- посвідчення громадянина, який постійно працював чи працює, або проживає чи проживав у зоні гарантованого добровільного відселення у 1986 році (категорія 3) серії НОМЕР_1 , видане 16.02.1993 Житомирською обласною державною адміністрацією (а.с.6);
- довідку Нововелідницької сільської ради від 09.01.2020 №44 (а.с.16).
Відповідно до статті 9 Закону №796-ХІІ (в редакції, чинній на момент видачі позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи) особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є:
1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;
2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
При цьому, пунктами 2 та 3 статті 11 Закону №796-ХІІ (в редакції, чинній на момент видачі позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи) було передбачено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема: особи, які постійно проживали на території зони гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони гарантованого добровільного відселення не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій; особи, які постійно проживають або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.
Згідно зі статтею 65 Закону №796-ХІІ документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи".
Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 року № 501, який був чинний на момент отримання позивачем посвідчення евакуйованого із зони відчуження (далі - Порядок № 501), передбачено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Таким чином, наявність у ОСОБА_1 статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи, підтвердженого відповідним посвідченням 3 категорії серії НОМЕР_1 , виданим 16.02.1993 Житомирською обласною державною адміністрацією, надає йому право користуватися пільгами, в тому числі й щодо пенсійного забезпечення, передбаченими Законом №796-ХІІ.
Водночас, визначеними в абзаці 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII умовами, які надають особі право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, є не тільки наявність статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи, а ще й проживання (робота) такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше 3-х років.
В позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) було видано йому на підставі доказів його проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, і при його видачі Житомирською обласною держаною адміністрацією періоди проживання були перевірені. З огляду на що, позивач вважає, що ним було надано відповідачу достатньо доказів наявності у нього необхідного для призначення пенсії строку проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення, адже посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (3 категорія) видається в тому випадку, якщо станом на 01.01.1993 особа пропрацювала або прожила в зоні гарантованого добровільного відселення.
Однак суд вважає, що такі доводи позивача є безпідставними та не ґрунтуються на нормах законодавства, з огляду на наступне.
Пунктом 5 Порядку № 501 (в редакції, чинній на момент видачі позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи) передбачено, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років і відселені або самостійно переселилися з цих територій, а також постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.
З наведеної норми вбачається, що посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) видається особам, які:
- постійно проживали на території зони гарантованого добровільного відселення на день аварії; або
- станом на 1 січня 1993 року прожили на території зони гарантованого добровільного відселення не менше трьох років і відселені або самостійно переселилися з цієї території; або
- постійно проживають або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у цій зоні не менше трьох років.
Таким чином, системний аналіз пунктів 2 та 3 статті 11 Закону №796-ХІІ та пункту 5 Порядку № 501 (в редакціях, чинних на момент видачі позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи) свідчить на користь висновку, що законодавство виокремлює декілька підстав для встановлення особі статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та видачі такій особі відповідного посвідчення 3 категорії, серед яких не тільки постійне проживання/робота у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 р. не менше трьох років, а ще й постійне проживання на території зони гарантованого добровільного відселення на день аварії (26 квітня 1986 року).
Відповідно до довідки Нововелідницької сільської ради від 09.01.2020 №44 станом на день аварії на ЧАЕС - 26 квітня 1986 року ОСОБА_1 був зареєстрований і проживав у селі Красилівка Овруцького району Житомирської області, яке відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23 липня 1991 року №106, належить до ІІІ зони гарантованого добровільного відселення.
Крім того, з наявної у матеріалах справи копії посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорії 3) серії НОМЕР_1 від 16.02.1993, вбачається воно видане ОСОБА_1 , як громадянину, який постійно працював або проживав у зоні гарантованого добровільного відселення у 1986 році (а.с.6).
Відтак, суд приходить до висновку, що статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи був встановлений ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що він постійно працював або проживав у зоні гарантованого добровільного відселення у 1986 році.
Таким чином, наявність у позивача посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорії 3) серії НОМЕР_1 від 16.02.1993 жодним чином не підтверджує, що він постійно проживав/працював у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років.
Під час розгляду справи судом також було встановлено, що для підтвердження наявності необхідного для призначення пенсії строку проживання в зоні гарантованого добровільного відселення ОСОБА_1 надавав до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області довідку Нововелідницької сільської ради від 09.01.2020 №44, однак вказані в цій довідці періоди проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення не були враховані відповідачем, через суперечність такої інформації з інформацією, зазначеною в інших наданих позивачем документах.
Перевіряючи правомірність таких дій відповідача, суд зазначає наступне.
Відповідно до вищезазначеної довідки Нововелідницької сільської ради від 09.01.2020 №44, громадянин ОСОБА_1 з дня аварії на ЧАЕС - 26.04.1986 по 17.06.1991 був постійно зареєстрований і проживав у селі Красилівка Овруцького району Житомирської області, яке згідно постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23 липня 1991 року №106, належить до ІІІ зони гарантованого добровільного відселення.
Водночас, з наявної у матеріалах справи копії диплома про вищу освіту серії НОМЕР_3 від 29.06.1991 вбачається, що в період з 1986 по 1991 роки ОСОБА_1 навчався в Харківському інституті механізації та електрифікації сільського господарства на факультеті механізації сільського господарства (а.с.12-13).
Більш того, в трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 наявні записи під №7 та №8, які свідчать по те, що в період з 01.09.1986 по 28.06.1991 позивач навчався в Харківському інституті механізації та електрифікації сільського господарства саме на стаціонарній формі навчання.
З огляду на зазначене, суд погоджується з висновками Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, що факт навчання позивача в період з 01.09.1986 по 28.06.1991 на стаціонарній формі навчання в Харківському інституті механізації та електрифікації сільського господарства виключає можливість його постійного проживання у вказаний період у селі Красилівка Овруцького району Житомирської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.
Відтак у відповідача були наявні обгрунтовані підстави для неврахування при вирішенні питання про наявність у позивача права на призначення пенсії, довідки Нововелідницької сільської ради від 09.01.2020 №44 та зазначеної в ній інформації про періоди проживання ОСОБА_1 в селі Красилівка Овруцького району.
Жодних доказів протилежного, як і інших доказів на підтвердження факту постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років ОСОБА_1 до суду не надав.
Таким чином, суд приходить до висновку факт проживання (роботи) ОСОБА_1 у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше 3-х років документами, які надавались позивачем на розгляд Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, а також матеріалами справи не підтверджується.
Однак, умова проживання (роботи) особи у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше 3-х років, згідно з положенням абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII, є обов`язковою умовою для на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.
Враховуючи законодавчо передбачену абзацом 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII можливість призначення потерпілому від Чорнобильської катастрофи пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку лише у випадку проживання (роботи) особи у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше 3-х років, суд дійшов висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області діяло правомірно, приймаючи рішення від 05.02.2020 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку через відсутність у нього необхідного періоду постійного проживання на території гарантованого добровільного відселення.
Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене та встановлені обставини справи, які перевірені зібраними доказами у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 6-9, 77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович