Справа № 280/712/21
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2021-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 червня 2021 року м. Дніпросправа № 280/712/21
(суддя Бойченко Ю.П., м. Запоріжжя)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Панченко О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року у справі №280/712/21 за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 26 січня 2021 року звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району, згідно з яким просить:

визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком;

зобов`язати Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком.

Позов обґрунтовано тим, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги до 05 травня в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, однак всупереч рішенню Конституційного Суду України від 27.02.2020 №3-р/2020, відповідач протиправно не виплатив позивачу таку грошову допомогу у повному розмірі.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не має статусу особи, яка має право на отримання одноразової грошової допомоги до 05 травня. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його до апеляційного суду. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відсутність у позивача посвідчення, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не може свідчити про те, що він не має статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 звернувся до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району із заявою від 19.10.2020 про нарахування та виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, проте отримав відмову, оформлену листом від 02.11.2020 №Л-667 (а.с.7).

Листом №Л-667 від 02.11.2020 року Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району повідомило позивачу про відсутність підстав для виплати йому одноразової грошової допомоги до 05 травня, оскільки для отримання такої допомоги позивачу необхідно встановити статус згідно з Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (а.с.8).

Правомірність дій відповідача щодо відмови позивачу у нарахуванні та виплаті грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить з наступного.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998 № 367-XIV) щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком.

При цьому, для вирішення цього спору по суті необхідно з`ясувати, чи встановлено позивачу статус особи з інвалідністю внаслідок війни.

Перелік осіб, які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни, наведено у статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII.

Зокрема, у відповідності до пунктів 1, 2 частини другої статті 7 цього Закону, до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа:

військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами;

осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Пунктом 10 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII визначено, що порядок надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, визначає Кабінет Міністрів України.

За визначенням пункту 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року №302, посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Абзац третій пункту 3 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року №302, визначає, що особам з інвалідністю внаслідок війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни".

"Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності (пункт 10 згаданого Положення).

Тобто, з наведених правових норм можна дійти висновку, що належним підтвердженням наявності статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, є відповідне посвідчення. При цьому, довідка медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності є підставою для встановлення відповідного статусу та видачі особі відповідного посвідчення, проте не є документом, який підтверджує статус особи з інвалідністю внаслідок війни.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, позивачем не надано копії відповідного посвідчення, а надано лише копію довідки МСЕК серії 2-18 АД №096146, із якої вбачається, що ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності, причина інвалідності: захворювання, пов`язане з впливом аварії на Чорнобильській АЕС.

Водночас, позивач не надав належних та допустимих доказів того, що він є особою з інвалідністю внаслідок війни, що зумовлює відсутність підстав для застосування положень статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до спірних відносин, як наслідок суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову, при цьому суд апеляційної інстанції враховує і те, що аргументи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, без обґрунтованих доводів, які б спростовували правильність висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 справа «Руїз Торіха проти Іспанії» суд наголошує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Між тим, інші аргументи наведені позивачем в апеляційній скарзі фактично зводяться до загального, а саме протиправності дій відповідача щодо не виплати йому грошової допомоги до 5 травня, проте враховуючи те, що судовим рішенням у цій справі надано необхідне та достатнє обґрунтування щодо того, що оскаржувана постанова прийнята без порушення законодавства, при цьому суд дослідив усі основні питання віднесені на його розгляд, суд апеляційної інстанції вважає, що всі інші аргументи апеляційної скарги не є доречними і важливими аргументами, оскільки не спростовують висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позову.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року у справі №280/712/21 без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 16 червня 2021 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя О.М. Панченко