Справа № 200/881/20-а
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2021-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2021 р. Справа№200/881/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Кравченко Т.О.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту кіберполіції Національної поліції України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

20 січня 2020 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Департаменту кіберполіції Національної поліції України (далі відповідач, Департамент), надісланий на адресу суду 15 січня 2020 року, в якому з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог від 17 і 24 лютого 2020 року, позивач просив:

1. визнати протиправними дії Департаменту, які полягали у безпідставному застосуванні наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 «Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання» у якості нормативно-правового акта для нарахування і сплати компенсації за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб та для нарахування і сплати середнього заробітку за весь час затримки несплати компенсації за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб по 21 березня 2019 року;

2. зобов`язати Департамент нарахувати та виплатити з урахуванням раніше виплаченої суми ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб у відповідності до абз. 1 п. 2 глави ІІ та п. 7 глави IV постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100 у сумі 6 123,53 грн;

3. зобов`язати Департамент нарахувати та виплатити з урахуванням раніше виплаченої суми ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку з з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб по 20 березня 2019 року у відповідності до абз. 1 п. 2 глави ІІ та п. 7 глави IV постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100 у сумі 26 449,55 грн;

4. зобов`язати Департамент нарахувати та виплатити з урахуванням раніше виплаченої суми ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь період затримки невиплати компенсації за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб, з 22 березня 2019 року по день ухвалення судового рішення у справі у відповідності до абз. 1 п. 2 глави ІІ та п. 7 глави IV постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100, виходячи з суму одноденного грошового забезпечення 494,85 грн;

5. визнати протиправними дії Департаменту щодо утримання з суми, визначеної ОСОБА_1 за рішенням суду розміру компенсації за невикористані відпустки з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб та суми середнього заробітку за весь період затримки невиплати компенсації за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб по день винесення рішення у справі, податку з доходів фізичних осіб;

6. зобов`язати Департамент виплатити ОСОБА_1 безпідставно утриманий з суми компенсації за невикористані відпустки з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб визначеної ОСОБА_1 за рішенням суду, - податок з доходів фізичних осіб в розмірі 3 168,63 грн та з суми середнього заробітку за весь період затримки невиплати компенсації за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб по день винесення рішення у справі, податок з доходів фізичних осіб в розмірі 10 100,02 грн.

Заяви, клопотання учасників справи. Процесуальні дії у справі.

27 січня 2020 року суд постановив ухвалу про прийняття позовної заяви та відкриття провадження в адміністративній справі № 200/881/20-а; вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні); встановив строк для подання заяв по суті справи; витребував у відповідача докази.

Про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі сторони повідомлені належним в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України (далі КАС).

20 лютого 2020 року до суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог, датована 17 лютого 2020 року.

26 лютого 2020 року на електронну пошту суду надійшов відзив на позовну заяву без будь-яких додатків, про що відділом документообігу та архівної роботи суду складений акт від 26 лютого 2020 року № 200.

27 лютого 2020 року до суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог, датовану 24 лютого 2020 року.

03 березня 2020 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив на позовну заяву.

11 березня 2020 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач назував на те, що наведена відповідачем судова практика і роз`яснення не мають застосовуватися до спірних правовідносин.

На підставі ч. 5 ст. 262 КАС та у зв`язку з відсутністю клопотання будь-якої із сторін про розгляд справи в судовому засіданні, справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС при розгляді справи за правилами прощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що проходив службу в органах Національної поліції; наказом від 27 серпня 2018 року № 146о/с його було звільнено зі служби.

У зв`язку з тим, що Департамент допустив бездіяльність, яка полягала у не нарахуванні і невиплаті компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2015-2017 роки, позивач був вимушений звернутися за захистом своїх прав до суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/12874/19-а від 21 березня 2019 року, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволений частково, Департамент зобов`язано:

- внести зміни до наказу від 27 серпня 2018 року № 146о/С про звільнення позивача зі служби в поліції, включивши відомості про невикористані дні щорічних чергових оплачуваних відпусток з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб;

- нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб;

- нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час затримки невиплати компенсації за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб по день винесення рішення у справі.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Позивач зазначає, що 21 жовтня 2019 року і 22 листопада 2019 року на виконання рішення суду у справі № 200/12874/19-а Департамент перерахував на рахунок позивача у банківській установі грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 14 170,84 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 62 509,00 грн.

Для з`ясування повноти виконання відповідачем рішення суду позивач звернувся до Департаменту із запитом, в якому просив повідомити якими нормативно-правовими актами керувалися посадові особи Департаменту під час нарахування і виплати компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку; які складові грошового забезпечення були враховані при нарахуванні і виплаті заборгованості; які суми грошового забезпечення були враховані при цьому (сума середнього заробітку та період, за який вона обчислена); тощо.

Листом від 03 грудня 2019 року № 6667/38/01-2019 Департамент повідомив позивачеві, що під час нарахування і виплати компенсації за невикористані відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку керувався нормами наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 «Про Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання», згідно з п. 8 розділу ІІІ якого виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавстві на день звільнення зі служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.

Департамент також повідомив, що під час нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку враховував місячне грошове забезпечення позивача на момент звільнення, яке становило 11 022,22 грн; одноденний розмір грошового забезпечення склав 366,74 грн; нарахована грошова компенсація за невикористану відпустку за 2015-2017 роки складає: 366,74 грн х 48 діб = 17 603,52 грн (з урахуванням податку з доходів фізичних осіб та військового збору), а сума середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку по день винесення рішення суду становить: 201 календарний день х 366,74 грн = 73 714,74 грн (з урахуванням податку з доходів фізичних осіб та військового податку).

Позивач доводить, що під час нарахування і виплати компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку Департамент безпідставно застосував норми Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 (далі Порядок та умов № 260).

На переконання позивача, до спірних правовідносин мали бути застосовані норми Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, а саме абз. 1 п. 2 глави ІІ та п. 7 глави IV цього порядку.

Позивач зазначає, що відповідно до п. 7 глави IV Порядку № 100 нарахування виплат за час щорічної відпустки, ... , або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Позивач зазначає, що розмір його грошового забезпечення за період з вересня 2017 року по серпень 2018 року, тобто за 12 місяців, що передували звільненню, становив 175 481,56 грн; кількість календарних днів, які враховуються під час обчислення компенсації за невикористані відпустки, складає 355, а кількість днів невикористаної відпустки 48.

Таким чином, на думку позивача, сума компенсації за невикористані відпустки мала становити 23 727,08 грн ((175 481,56 грн / 355 днів) х 48 днів = 23 727,08 грн).

Норми Порядку та умов № 260 регламентують виплату компенсації за невикористану відпустку в році звільнення, а тому, на переконання позивача, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Крім того, позивач не згоден з нарахованою і виплаченою йому сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку. Стверджує, що вона має обчислюватись із застосуванням абз. 3 п. 2 глави ІІ Порядку № 100.

Позивач зазначає, що його грошове забезпечення за липень 2018 року становило 14 155,36 грн, за серпень 2018 року 16 525,53 грн.

Середньоденна сума грошового забезпечення становила ((14 155,36 грн + 16 525,53 грн) / (31 календарний день липня 2018 року + 31 календарний день серпня 2018 року) = 498,32 грн.

Період затримки становив 201 день.

Як наслідок сума середнього заробітку мала становити 100 164,29 грн (498,32 грн х 201 день).

Натомість Департамент фактично виплатив позивачу 26 449,55 грн.

Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, а тому звернувся до суду з цим позовом.

Збільшуючи позовні вимог позивач покликався на те, що Департамент рішення суду у справі № 200/12874/18-а виконав неправильно, протиправно застосувавши для розрахунку Порядок та умови № 260 замість Порядку № 100 і навмисно зменшив суму компенсаційних виплат (грошову компенсацію за невикористані відпустки та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні) з метою виплати не всієї належної позивачу суми за період з 01 вересня 2018 року по 21 березня 2019 року (дата ухвалення судового рішення), фактично розрахунку з позивачем не здійснив, а тому позивач вважає, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Також позивач наголошував на тому, що відповідно до п. 168.5 ст. 168 Податкового кодексу України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних поліцейськими у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Позивач зазначає, що рішенням суду у справі № 200/12874/18-а на Департамент покладений обов`язок сплатити вказані суми, а тому жоден державний орган, установа, організація, інша особа, а також відповідач не мають права змінювати рішення суду на власний розсуд, в тому числі стягувати податки та збори, інші обов`язкові платежі з присуджених сум, якщо цього прямо не передбачено безпосередньо в рішенні суду.

Відповідач позов не визнав, надав відзив на позовну заяву.

Відповідач доводив, що у спірних правовідносинах діяв в межах повноважень, в порядку та способом, що визначені законодавством.

Департамент покликався на ч. 1 ст. 92, ч. ч. 2, 7, 9, 10 ст. 93, ч. 2 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію» та п. 3 Порядку та умов № 260 і зазначав, що грошова компенсація за невикористану відпустку як в році звільнення, так і за попередні роки служби, не є складовою грошового забезпечення поліцейського. Отже, вона не може сприйматися і вважатися належною сумою до виплати в день звільнення поліцейського.

Стверджував, що ст. 116 Кодексу законів про працю України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Департамент зауважував, що спеціальним законодавством не врегульовано питання виплати компенсації за невикористані відпустки минулих років, а тому вини відповідача в її невиплаті у день звільнення та створенні затримки розрахунку при звільненні позивача не було. За відсутності вини та неправомірних дій відповідача правові підстави для стягнення суми такої затримки розрахунку відсутні.

З приводу нарахування і виплати позивачу компенсації за невикористані дні щорічної відпустки Департамент зазначив таке.

Нарахування і виплата цієї компенсації здійснювалася на підставі п. 8 розділу ІІІ Порядку та умов № 260, тобто виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення зі служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення був визначений як добуток розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.

Кількість днів для виплати компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Відповідач зазначав, що підставою для нарахування і виплати грошової компенсації за дні невикористаної відпустки є наказ керівника органу поліції про звільнення зі служби.

Відповідач доводив, що на момент звільнення позивача зі служби діяв Закон України «Про Національну поліцію» і Порядок та умови № 260, відповідно до яких при розрахунку грошової компенсації за невикористані дні відпустки, а також при виплаті грошового забезпечення за час затримки розрахунку вказуються календарні, а не робочі дні.

Покликаючись на висновки Верховного Суду, наведені в постанові від 17 січня 2019 року у справі № 814/2648/16 та в постанові від 17 січня 2019 року у справі № 805/2706/17-а, відповідач зазначив, що Порядок № 100 не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

На підтвердження цього висновку відповідач також покликався на практику судів апеляційної інстанції, листи Міністерства внутрішніх справ України від 15 листопада 2019 року № 15/2-4440 «Про надання інформації» та Міністерства соціальної політики України від 03 жовтня 2019 року № 1441/0/206-19.

На цих підставах відповідач просив відмовити в позові.

Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Докази відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

На виконання вимог ст. 90 КАС суд оцінив докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні; оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з того, що жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 77 КАС кожна особа повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

За правилами абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З`ясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив таке.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що встановлено на підставі паспорта громадянина Україна № НОМЕР_1 , виданого 26 липня 2018 року; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Місце проживання позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить витяг з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 07 липня 2018 року № 1439-1.

Позивач набув статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджено довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 19 вересня 2018 року № /.

ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим 12 травня 2016 року Головним управлінням Національної поліції у Донецькій області.

Відповідач Департамент кіберполіції Національної поліції України (ідентифікаційний код: 40116400, місцезнаходження: 02093, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 19) зареєстрований як юридична особа 11 листопада 2015 року, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений відповідний запис.

З 05 листопада 2015 року позивач проходив службу в Національній поліції.

31 серпня 2018 року згідно з наказом Департаменту від 27 серпня 2018 року № 146о/с підполковник поліції ОСОБА_1 , старший інспектор з особливих доручень відділу протидії кіберзлочинам в Донецькій області, був звільнений зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).

Цим же наказом позивачу була установлена щомісячна премія за серпень 2018 року в розмірі 49,69 відсотків.

Наказ містив інформацію про те, що невикористана позивачем частина щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2018 рік становить 15 діб.

Після звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 неодноразово звертався до Департаменту з приводу нарахування та виплати йому компенсації за невикористані дні щорічних чергових оплачуваних відпусток за 2015-2017 роки (листи від 30 липня 2018 року та від 07 вересня 2018 року), на що отримував відповідь про те, що виплата компенсації за невикористані відпустки не в рік звільнення законодавством не передбачена (листи від 06 вересня 2018 року та від 04 жовтня 2018 року).

Не погоджуючись з невиплатою грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки за 2015-2017 роки, позивач звернувся до суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 березня 2019 року у справі № 200/12874/18-а позов ОСОБА_1 задоволений частково, а саме зобов`язано Департамент:

- внести зміни до наказу від 27 серпня 2018 року № 146о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, включивши відомості про невикористані дні щорічних чергових оплачуваних відпусток з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб;

нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб;

нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь період затримки невиплати компенсації за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб по день винесення рішення у справі.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 березня 2019 року залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2019 року і набрало законної сили.

15 жовтня 2019 року Департамент звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового судового рішення по справі № 200/12874/18-а, обґрунтованою тим, що у рішенні суд не вирішив питання про середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку.

21 жовтня 2019 року Донецький окружний адміністративний суд постановив ухвалу, якою відмовив у задоволенні заяви Департаменту про ухвалення додаткового рішення.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд виходив з того, що при розгляді справи № 200/12874/18-а застосування Порядку № 100 чи Порядку та умов № 260 не було предметом спору.

Суд встановив, що на виконання рішення суду по справі № 200/12874/18-а Департамент здійснив нарахування і виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2015-2017 роки.

Як свідчить розрахунковий листок за жовтень 2019 року, ОСОБА_1 нарахована компенсація за невикористану відпустку в сумі 17 603,52 грн; з цієї суми відповідач утримав 3 168,63 грн податку на доходи фізичних осіб та 264,05 грн військового збору, фактично позивачу виплачено 14 170,84 грн.

Факт виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку підтверджений випискою по рахунку позивача, відкритому в АТ «Укргазбанк» від 21 жовтня 2019 року (зараховані 14 170,84 грн з призначенням платежу грошова компенсація за невикористану відпустку згідно з виконавчим провадженням ВП № 60167721).

Розрахунок суми компенсації відповідач навів у наданій суду довідці, згідно з якою при розрахунку та виплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічних чергових відпусток при звільненні ОСОБА_1 зі служби в поліції за 2015-2017 роки враховані норми постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» та абз. 8 п. 8 розділу ІІІ Порядку та умов № 260.

Департамент виходив з того, що грошове забезпечення ОСОБА_1 на день звільнення становило 11 002,22 грн, в тому числі посадовий оклад 2 700,00 грн, оклад за спеціальним званням 2 200,00 грн, 50% надбавка за стаж служби в поліції 2 450,00 грн, 49,69% премії 3 652,22 грн.

Одноденний розмір грошового забезпечення позивача становив: 11 002,22 грн / 30 календарних днів = 366,74 грн.

Нарахована компенсація за невикористану відпустку, за розрахунком відповідача, складає 17 603,52 грн (з урахуванням податку з доходів фізичних осіб) (366,74 грн х 48 днів).

Аналогічну інформацію Департамент надав у відповідь на запит позивача, про що свідчить лист відповідача від 03 грудня 2019 року № 6667/38/01-2019.

Як свідчить розрахунковий лист за листопад 2019 року, ОСОБА_1 нарахована компенсація за час затримки розрахунку в сумі 73 714,74 грн, з цієї суми відповідач утримав 10 002,22 грн; військовий збір 1 105,72 грн; фактично позивачу виплачено 62 509,00 грн.

Факт виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку підтверджений випискою по рахунку позивача, відкритому в АТ «Укргазбанк» від 21 листопада 2019 року (на рахунок позивача зараховані 62 509,00 грн середній заробіток за період затримки розрахунку згідно з виконавчим провадженням).

Розрахунок суми компенсації відповідач навів у наданій суду довідці.

Період затримки невиплати компенсації за невикористану відпустку по 20 березня 2019 року складає 201 день (вересень 2018 року 30 днів, жовтень 2018 року 31 день, листопад 2018 року 30 днів, грудень 2018 року 31 день, січень 2019 року 31 день, лютий 2019 року - 28 днів, березень 2019 року 20 днів).

За розрахунком відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку становить 201 день х 366,74 грн = 73 714,74 грн (з урахуванням податку з доходів фізичних осіб та військового збору).

Аналогічну інформацію Департамент надав у відповідь на запит позивача, про що свідчить лист відповідача від 03 грудня 2019 року № 6667/38/01-2019.

26 листопада 2021 року позивач звернувся до Департаменту з інформаційним запитом, в якому просив повідомити якими нормативно-правовими актами керувалися посадові особи Департаменту під час нарахування і виплати компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку; які складові грошового забезпечення були враховані при нарахуванні і виплаті заборгованості; які суми грошового забезпечення були враховані при цьому (сума середнього заробітку та період, за який вона обчислена); тощо.

Листом від 03 грудня 2019 року № 6667/38/01-2019 Департамент повідомив, що під час нарахування і виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки виплати цієї компенсації керувався нормами п. 8 розділу ІІІ та п. 3 розділу І Порядку та умов № 260.

Не погодившись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Будь-які інші докази щодо предмета доказування учасники справи не надали.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Висновки суду по суті позовних вимог.

Щодо правомірності дій відповідача під час нарахування і виплати позивачу суми компенсації за невикористані дні щорічної основної чергової оплачуваної відпустки.

Право ОСОБА_1 на отримання компенсації за невикористані 48 днів щорічної основної чергової оплачуваної відпустки за 2015-2017 роки підтверджено таким, що набрало законної сили, рішенням суду у справі № 200/12874/18-а.

Спірні правовідносини виникли з приводу розрахунку суми такої компенсації.

Позивач вважає, що компенсація за невикористані поліцейським дні щорічної основної відпустки за минулі роки (відмінні від року звільнення) має розраховуватися із застосуванням абз. 1 п. 2 глави ІІ та п. 7 глави IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100).

Відповідач доводить, що такий розрахунок має проводитись відповідно до п. 8 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачами вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі Закон № 580).

Ч. 1 ст. 60 Закону № 580 визначено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Закону № 580 поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Згідно з ч. 10 ст. 93 Закону № 580 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Ч. 1 ст. 94 Закону № 580 установлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 Закону № 580 Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

За приписами ч. 5 ст. 94 Закону № 580 грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.

Відповідно до ст. 94 Закону № 580, постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення поліцейських та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, п. 1 наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799, були затверджені Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачами вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі Порядок та умови № 260).

Сфера застосування Порядку та умов № 260 визначена в їх п. 1, а саме Порядок та умови визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України.

Відповідно до абз. 7 п. 8 розділу ІІІ Порядку та умов № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Абз. 8 п. 8 розділу ІІІ Порядку та умов № 260 установлено, що виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Суд зазначає, що ні Закон № 580, ні Порядок та умови № 260, ні інші нормативно-правові акти, які регулюють порядок проходження служби в Національній поліції України, не містять правових норм, які б визначали порядок обчислення грошової компенсації за невикористані поліцейськими дні щорічної відпустки за минулі роки (відмінні від року звільнення).

У зв`язку з відсутністю закону (іншого нормативно-правового акта), що регулює відповідні правовідносини, на підставі ч. 6 ст. 7 КАС суд застосовує закон (нормативно-правовий акт), що регулює подібні правовідносини (аналогію закону).

Вирішуючи питання про те, який нормативно-правовий акт належить застосовувати під час обчислення грошової компенсації за невикористану поліцейським відпустку за минулі роки (відмінні від року звільнення), суд виходить з того, що за наявності правового регулювання поряду визначення грошової компенсації за невикористану поліцейським в році звільнення відпустку аналогічно повинна визначатись і грошова компенсація за невикористану відпустку.

Тобто в даному випадку на підставі ч. 6 ст. 7 КАС за аналогією слід застосовувати норми абз. абз. 7-8 п. 8 розділу ІІІ Порядку та умов № 260.

Аргументи позивача про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати Порядок № 100 суд відхиляє ще і з таких міркувань.

П. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 установлено, що що чинність цієї постанови поширюється на підприємства, установи і організації незалежно від форми власності, а також на фізичних осіб - підприємців та фізичних осіб, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників.

Сферу застосування Порядку № 100 визначає п. 1 розділу І цього Порядку.

Відповідно до пп. «а» п. 1 розділу І Порядку № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках надання працівникам усіх видів відпусток, передбачених законодавством (крім відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами) (далі - відпустка), або виплати їм компенсації за невикористані відпустки.

Абз. 1 п. 2 розділу ІІ Порядку № 100 установлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Згідно з п. 7 розділу IV Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Отже, Порядок № 100 застосовується у випадках виплати компенсації за невикористану відпустку працівникам, тобто особам, які перебували у трудових відносинах.

Служба в поліції публічна служба, а поліцейські не є працівниками органів Національної поліції.

Методика обчислення компенсації за невикористану відпустку, передбачена Порядком № 100, істотно відрізняється від порядку обчислення компенсації за невикористану поліцейськими в році звільнення відпустку, яка установлена Порядком та умовами № 260.

При цьому Порядок № 100 передбачає застосування єдиного підходу під час обчислення компенсація як за відпустку, невикористану працівником в році звільнення, так і відпустку, невикористану працівником за минулі роки.

Отже, за наявності прогалини в правовому регулюванні виплати поліцейським компенсації за невикористану відпустку за минулі роки, видається невиправданим визначення розміру компенсації за невикористану поліцейськими відпустку із застосуванням двох різних методик: в році звільнення Порядку та умов № 260, а за минулі роки Порядку № 100.

З огляду на викладене позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправними дій Департаменту, які полягали у застосуванні наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 «Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання» у якості нормативно-правового акта для нарахування і сплати компенсації за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб, задоволенню не підлягають.

Оскільки між сторонами також існує спір не лише щодо порядку обчислення, а й щодо суми грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, право на яку має позивач, суд вважає за необхідне перевірити правильність проведеного відповідачем розрахунку такої компенсації.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що нарахування і виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану відпустку проводив відповідно до Порядку та умов № 260.

Суд встановив, що під час розрахунку грошової компенсації за невикористані ОСОБА_1 дні щорічних відпусток за 2015-2017 роки Департамент виходив з того, що грошове забезпечення позивача на день звільнення становило 11 002,22 грн, в тому числі посадовий оклад 2 700,00 грн, оклад за спеціальним званням 2 200,00 грн, 50% надбавка за стаж служби в поліції 2 450,00 грн, 49,69% премії 3 652,22 грн.

За розрахунком відповідача одноденний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 становив 366,74 грн (11 002,22 грн / 30 календарних днів = 366,74 грн), а компенсація за невикористану відпустку 17 603,52 грн з урахуванням податку на доходи фізичних осіб (366,74 грн х 48 днів = 17 603,52 грн).

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі Постанова КМУ № 988), а також Порядок та умови № 260.

П. 1 Постанови № 988 визначено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до п. 3 Порядку та умов № 260 грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Суд відзначає, що наведені відповідачем відомості про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 для обчислення компенсації за невикористану відпустку не відповідають даним, зазначеним в розрахункових листах.

Як свідчить розрахунковий лист за липень 2018 року (останній повний місяць, відпрацьований позивачем перед звільненням), грошове забезпечення ОСОБА_1 становило 14 370,92 грн, в тому числі посадовий оклад 2 700,00 грн, оклад за спеціальним званням 2 200,00 грн, вислуга років 2 205,00 грн, додаткова премія 3 000,00 грн, премія, затверджена НПУ 3 708,10 грн, індексація 557,82 грн.

При цьому, враховуючи суму індексації у складі грошового забезпечення, суд виходить з положень ч. 5 ст. 94 Закону № 580, а також з того, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг.

Таким чином, обчислена відповідно до абз. абз. 7-8 п. 8 Порядку та умов № 260 сума грошової компенсації за невикористані ОСОБА_1 дні щорічної відпустку за 2015-2017 роки мала становити:

14 370,92 грн / 30 календарних днів х 48 днів невикористаної відпустки = 22 993,47 грн (з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів).

Натомість відповідач, вірно визначивши нормативно-правовий акт, який підлягає застосуванню Порядок та умови № 260, допустив помилку під час визначення суми грошового забезпечення, з якого має обчислюватися компенсація за невикористану відпустку, що призвело до невірного визначення суми такої компенсації.

Суд встановив, що Департамент нарахував ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку в сумі 17 603,52 грн, з цієї суми утримав 3 168,63 грн податку на доходи фізичних осіб та 264,05 грн військового збору та фактично виплатив позивачу 14 170,84 грн.

Наведене зумовлює висновок, що Департамент не в повному обсязі виплатив грошову компенсацію за невикористану позивачем щорічну відпустку.

Суд відхиляє аргументи позивача про те, що сума грошової компенсації мала становити 23 727,08 грн, а з урахуванням фактично виплаченої суми до виплати належить ще 6 123,53 грн, оскільки позивач проводив свій розрахунок, керуючись нормами Порядку № 100, який, як було зазначено вище, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Як наслідок позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зобов`язання Департаменту нарахувати та виплатити позивачу з урахуванням раніше виплаченої суми грошову компенсацію за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб у відповідності до абз. 1 п. 2 глави ІІ та п. 7 глави IV постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100 у сумі 6 123,53 грн, не підлягають задоволенню.

Щодо правомірності дій Департаменту, які полягали в утриманні з суми грошової компенсації за невикористану відпустку податку на доходи фізичних осіб, суд зауважує таке.

П. 168.5 ст. 168 Податкового кодексу України установлено, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, а також визначених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» членами сім`ї, батьками, утриманцями загиблого (померлого) військовослужбовця, у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 06 січня 2005 року № 17) (далі Порядок № 44).

Відповідно до п. 1 Порядку № 44 цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).

Згідно з абз. 1 п. 2 Порядку № 44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

П. 3 Порядку № 44 передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Згідно з п. 4 Порядку № 44 виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Відповідно до п. 5 Порядку № 44 грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Після набрання законної сили рішенням суду у справі № 200/12874/18-а у відповідача виник безумовний обов`язок щодо його виконання.

Поряд із цим на відповідача як на податкового агента Податковим кодексом України покладено кореспондуючий обов`язок утримати відповідні суми податку на доходи фізичних осіб.

З огляду на те, що компенсація за невикористану відпустку це виплата, право на яку ОСОБА_1 набув у зв`язку з виконанням ним обов`язків під час проходження служби, позивач має право на компенсацію утриманих сум податку на доходи фізичних осіб відповідно до п. 168.5 ст. 168 Податкового кодексу України та п. 2 Порядку № 44.

Той факт, що нарахування та виплата компенсації за невикористану відпустку відбувались вже після звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, вказаного вище висновку суду не спростовує, оскільки компенсація за невикористану відпустку мала бути виплачена позивачу ще під час проведення остаточного розрахунку при звільненні, а її несвоєчасна виплата є наслідком протиправної поведінки самого відповідача.

Враховуючи, що під час виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку Департамент утримав суму податку на доходи фізичних осіб, однак одночасної компенсації суми цього податку позивачу не здійснив, суд приходить до висновку, що в даному випадку мали місце не протиправні дії Департаменту, як вважає позивач, а бездіяльність відповідача.

Таким чином, бездіяльність Департаменту, яка полягала у не виплаті ОСОБА_1 компенсації суми податку на доходи фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку № 44 у розмірі суми податку на доходи фізичних осіб, утриманого з компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, одночасно з виплатою компенсації за невикористану відпустку, підлягає визнанню протиправною.

Разом з цим вимоги позивача в частині визнання протиправними дій Департаменту щодо утримання з суми, визначеної ОСОБА_1 за рішенням суду розміру компенсації за невикористані відпустки з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб, податку на доходи фізичних осіб задоволенню не підлягають.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що для відновлення права позивача на отримання належної йому суми грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2015-2017 роки відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС належить застосувати такий спосіб захисту як зобов`язання Департаменту нарахувати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку (з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб) в сумі 22 993,47 грн (з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів) та виплатити її ОСОБА_1 з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів та фактично виплаченої суми такої компенсації 14 170,84 грн та з одночасною компенсацією суми податку на доходи фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку № 44.

Щодо правомірності дій відповідача під час здійснення розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд зауважує таке.

Право позивача на отримання суми середнього заробітку за весь період затримки невиплати компенсації за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб по день винесення рішення у справі підтверджено таким, що набрало законної сили, рішенням суду у справі № 200/12874/18-а.

З цієї причини суд відхиляє всі заперечення Департаменту щодо відсутності у ОСОБА_1 права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Між сторонами немає спору з приводу того, що період затримки невиплати компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2015-2017 роки становить 201 день (вересень 2018 року 30 днів, жовтень 2018 року 31 день, листопад 2018 року 30 днів, грудень 2018 року 31 день, січень 2019 року 31 день, лютий 2019 року - 28 днів, березень 2019 року 20 днів).

Суд встановив, що під час нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки виплати компенсації відповідач керувався нормами п. 8 розділу ІІІ та п. 3 розділу І Порядку та умов № 260.

За розрахунком відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку становить 73 714,74 грн (з урахуванням податку з доходів фізичних осіб та військового збору) (201 день х 366,74 грн = 73 714,74 грн).

Позивач із цим не погоджується, оскільки вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має обчислюватися відповідно до Порядку № 100.

Надаючи оцінку доводам і запереченням сторін в цій частині позовних вимог, суд виходить з такого.

Зважаючи на неврегульованість питання щодо порядку виплати поліцейським грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільнені, при вирішенні вказаного питання підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України, зокрема його ст. 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 06 березня 2018 року по справі № 804/3722/17.

Пп. «з» п. 1 розділу І Порядку № 100 передбачено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду.

Відповідно до абз. 3 п. 2 розділу ІІ Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За правилами, наведеними у п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд встановив, що ОСОБА_1 був звільнений зі служби в поліції в серпні 2018 року, отже календарними місяцями, що передували місяцю, в якому відбулася подія, з якою пов`язана відповідна виплата, є червень та липень 2018 року.

Згідно з розрахунковим листом за червень 2018 року грошове забезпечення ОСОБА_1 становило 15 386,38 грн, в тому числі посадовий оклад 2 700,00 грн, оклад за спеціальним званням 2 200,00 грн, надбавка за вислугу років 2 205,00 грн, премія 1 015,23 грн, премія, затверджена НПУ 3 732,26 грн, індексація 533,89 грн, додаткова премія 3 000,00 грн.

Згідно з розрахунковим листом за за липень 2018 року грошове забезпечення ОСОБА_1 становило 14 370,92 грн, в тому числі посадовий оклад 2 700,00 грн, оклад за спеціальним званням 2 200,00 грн, вислуга років 2 205,00 грн, додаткова премія 3 000,00 грн, премія, затверджена НПУ 3 708,10 грн, індексація 557,82 грн.

Нарахування грошового забезпечення у червні 2018 року було здійснено за 30 календарних днів, у липні 2018 року за 31 день.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача становить:

(15 386,38 грн + 14 370,92 грн) / (30 календарних днів + 31 календарний день)

29 757,30 грн / 61 календарний день = 487,82 грн.

За цих обставин відповідно до рішення суду у справі № 200/12874/19-а ОСОБА_1 мав право на отримання середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2015-2017 роки в сумі:

487,82 грн х 201 день затримки розрахунку = 98 052,74 грн (з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів).

У відзиві на позовну заяву Департамент зазначав, що здійснював розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до Порядку та умов № 260.

За розрахунком відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку становить 201 день х 366,74 грн = 73 714,74 грн (з урахуванням податку з доходів фізичних осіб та військового збору).

Зважаючи на те, що відповідач невірно визначив правовий акт, який підлягав застосуванню для обчислення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку, а також невірно визначив середньоденне грошового забезпечення позивача, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині визнання протиправними дій Департаменту, які полягали у застосуванні наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 «Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання» у якості нормативно-правового акта для нарахування і сплати середнього заробітку за весь час затримки несплати компенсації за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб по 21 березня 2019 року, підлягають задоволенню.

Водночас суд не приймає здійснений позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки позивач визначав середньоденне грошове забезпечення виходячи з розміру свого грошового забезпечення за липень-серпень 2018 року, замість червня-липня 2018 року, як того вимагає абз. 3 п. 2 розділу ІІ Порядку № 100.

Як наслідок вимоги позивача в частині зобов`язання Департаменту нарахувати та виплатити з урахуванням раніше виплаченої суми ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб по 20 березня 2019 року у відповідності до абз. 1 п. 2 глави ІІ та п. 7 глави IV постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100 у сумі 26 449,55 грн, не підлягають задоволенню.

Суд встановив, що Департамент нарахував ОСОБА_1 компенсацію за час затримки розрахунку в сумі 73 714,74 грн (з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів). З цієї суми відповідач утримав податок на доходи фізичних осіб 10 002,22 грн; військовий збір 1 105,72 грн; фактично позивачу виплачено 62 509,00 грн.

З огляду викладене, суд приходить до висновку, що для відновлення права позивача на отримання належної йому суми середнього заробітку за весь період затримки виплати компенсації за невикористану відпустку з з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб) по день винесення рішення у справі 200/12874/18-а відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС належить застосувати такий спосіб захисту як зобов`язання Департаменту нарахувати ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки виплати компенсації за невикористану відпустку з з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб) по день винесення рішення у справі 200/12874/18-а в сумі 98 052,74 грн (з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів) та виплатити її позивачу з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів та фактично виплаченої суми 62 509,00 грн.

Щодо правомірності дій Департаменту, які полягали в утриманні податку на доходи фізичних осіб з суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд зазначає таке.

В постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за змістом норм статей94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Суд зауважує, що виплата середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні не передбачена в структурі грошового забезпечення поліцейських, а є фактично санкцією, мірою відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні працівника (поліцейського).

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку не є тією виплатою, яка пов`язується з виконанням позивачем обов`язків під час проходження служби, оскільки обов`язок щодо її виплати виник у відповідача у зв`язку з його протиправною бездіяльністю, яка полягала у невчасній виплаті всіх належних позивачу сум при звільненні.

Отже, в даному випадку положення п. 168.5 ст. 168 Податкового кодексу України та Порядку № 44 застосуванню не підлягають.

За цих обставин не підлягають задоволенню вимоги позивача в частині визнання протиправними дій Департаменту щодо утримання з суми середнього заробітку за весь період затримки невиплати компенсації за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб по день винесення рішення у справі, податку з доходів фізичних осіб, а також в частині зобов`язання Департаменту виплатити ОСОБА_1 утриманий з суми середнього заробітку за весь період затримки невиплати компенсації за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб по день винесення рішення у справі податок з доходів фізичних осіб в розмірі 10 100,02 грн.

Щодо вимог позивача про зобов`язання Департаменту нарахувати та виплатити з урахуванням раніше виплаченої суми ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь період затримки невиплати компенсації за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб, з 22 березня 2019 року по день ухвалення судового рішення у справі у відповідності до абз. 1 п. 2 глави ІІ та п. 7 глави IV постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100, виходячи з суми одноденного грошового забезпечення - 494,85 грн, суд зазначає таке.

Питання виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зокрема несвоєчасну невиплату компенсації за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб, з 22 березня 2019 року, уже вирішено судом в рішенні від 21 березня 2019 року у справі № 200/12874/18-а.

При цьому мотиви заявлених вимог у цій частині фактично зводяться до незгоди позивача з діями відповідача, вчиненими на виконання рішення по справі № 200/12874/18-а як в частині визначення суми компенсації за невикористану відпустку, так і в частині визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, з огляду на викладені вище обставини, а також беручи до уваги факт того, що питання, які стосуються періоду (терміну) виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні внаслідок несвоєчасної невиплати компенсації за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб, з 22 березня 2019 року, уже вирішені Донецьким окружним адміністративним судом в рішенні від 21 березня 2019 року у справі № 200/12874/18-а, в якому чітко визначено період, за який відповідачу необхідно виплатити такий середній заробіток, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч. 3 ст. 139 КАС).

Докази здійснення позивачем судових витрат суду не надані, а тому вони не підлягають відшкодуванню.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Департаменту кіберполіції Національної поліції України (ідентифікаційний код: 4016400, місцезнаходження: 02093, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 19) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Департаменту кіберполіції Національної поліції України, яка полягала у не виплаті ОСОБА_1 одночасно з виплатою грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2015-2017 роки суми компенсації утриманого податку на доходи фізичних осіб.

3. Зобов`язати Департамент кіберполіції Національної поліції України нарахувати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку (з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб) в сумі 22 993 (двадцять дві тисячі дев`ятсот дев`яносто три) гривні 47 копійок (з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів) та виплатити її ОСОБА_1 з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів і фактично виплаченої суми такої компенсації 14 170 (чотирнадцять тисяч сто сімдесят) гривень 84 копійки та з одночасною компенсацією суми податку на доходи фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.

4. Визнати протиправними дії Департаменту кіберполіцїі Національної поліції України, які полягали у застосуванні наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 «Про Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання» для нарахування і виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2015-2017 роки.

5. Зобов`язати Департамент кіберполіції Національної поліції України нарахувати ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки виплати компенсації за невикористану щорічну основну відпустку (з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року 3 доби, за 2016 рік 15 діб, за 2017 рік 30 діб) по день винесення Донецьким окружним адміністративним судом рішення від 21 березня 2019 року у справі 200/12874/18-а в сумі 98 052 (дев`яносто вісім тисяч п`ятдесят дві) гривні 74 копійки (з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів) та виплатити її ОСОБА_1 з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів та фактично виплаченої суми 62 509 (шістдесят дві тисячі п`ятсот дев`ять) гривень 00 копійок.

6. В іншій частині позовних вимог відмовити.

7. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

8. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

9. Повне судове рішення складено 04 червня 2021 року.

Суддя Т.О. Кравченко