Справа № 540/2751/20
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2021-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2021 р.м.ОдесаСправа № 540/2751/20

Головуючий в 1 інстанції: Варняк С.О.

рішення суду першої інстанції прийнято у

м. Херсон, 27 січня 2021 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Єщенка О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (надалі відповідач, ГУ ПФУ в Херсонській області), про визнання протиправним та скасування рішення № 118 від 05.11.2019р. про утримання надміру виплачених сум пенсій, яке прийняте за наслідками розгляду матеріалів пенсійної справи №139668 ОСОБА_2 та зобов`язання Головне управління ПФУ в Херсонській області припинити переплату в розмірі 20% від суми пенсії та повернути протягом місяця після набрання рішенням законної сили незаконно утримані з пенсії суми коштів; зобов`язання Головне управління ПФУ в Херсонській області подати звіт про виконання судового рішення; присудження з бюджетних асигнувань Головного управління ПФУ в Херсонській області на користь ОСОБА_1 понесених судових витрат у розмірі 840,80 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем необґрунтовано за наслідками проведення з власної ініціативи перевірки пенсійної справи ОСОБА_1 було зменшено з 2019 року розмір пенсії позивача, без наявності на те підстав та всупереч вимогам діючого законодавства. Пенсію позивачу було призначено у 2005році. З цього часу на протязі 15 років позивач жодного разу не звертався до відповідача за перерахунком пенсії, чи призначенням іншого виду пенсії. З незрозумілих підстав, відповідач за минуванням 14 років з моменту призначення пенсії провів перевірку законності її призначення на підставі ч. 3 ст. 44 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». На час призначення пенсії позивачу, у пенсійного органу не виникло жодних сумніві щодо достовірності даних заробітної плати, зазначеної у довідці, яка була надана ОСОБА_1 ВАТ «Цюрупинський райагрохім» від 15.04.2005р. № 763 та чинне на той час законодавство не зобов`язувало пенсіонера надавати додаткові документи.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області № 118 від 05.11.2019 року про утримання надміру виплачених сум пенсій.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (, вул. 28 Армії, 6, м. Херсон, 73036) повернути ОСОБА_1 кошти утримані з його пенсії згідно рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області № 118 від 05.11.2019 року.

У решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (, вул. 28 Армії, 6, м. Херсон, 73036) судовий збір у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (, вул. 28 Армії, 6, м. Херсон, 73036) витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6000 (шість тисяч) грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Головним управлінням ПФУ в Херсонській області подано до суду апеляційну скаргу на зазначене судове рішення, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції під час ухвалення рішення у справі норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що судом першої інстанції під час ухвалення судового рішення у даній справі, не було враховано, що за наслідками проведення інвентаризації пенсійної справи ОСОБА_1 встановлено, що дані довідки про заробітну плату від 15.04.2005р. не підтверджено первинними документами, отже підстави для обчислення пенсії з врахуванням заробітної плати зазначеної у цій довідці відсутні. В свою чергу, в результаті не підтвердження даних довідки № 763 від 15.04.2021р. про заробітну плату первинними документами виникла переплата пенсійних коштів в сумі 94409,80 грн. за період з 15.04.2005р. по 31.08.2019р., у зв`язку із чим позивачу було запропоновано самостійно повернути надміру виплачені кошти та повідомлено, що у разі неповернення коштів з грудня 2019 року розпочнуться утримання цих коштів. Згідно рішення від 05.11.2019р. № 118, враховуючи, що пенсіонер самостійно не повернув в добровільному порядку кошти, й було розпочато утримання переплати пенсії.

Також, апелянт вказує на те, що позивачем було пропущено встановлений ст. 122 КАС України строк звернення до суду з даним позовом. Крім того, необґрунтованими є також на думку апелянта висновки суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача судових витрат (судовий збір у сумі 840,80 грн. та витрати на правову допомогу 6000,00 грн.).

16.04.2021р.(ЕП) та 21.04.2021р. (вхід. № 7962/21) від позивача у справі до суду надійшов відзив на скаргу, у якому вказує про безпідставність доводів апелянта та просить залишити судове рішення без змін мотивуючи тим, що відповідачем було проведено перевірку пенсійної справи позивача без будь-яких підстав. До 2005 року ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не містила ніяких вимог підтвердження довідки, як документа про нараховану заробітну плату первинними документами. Посилання апелянта на норму, яка не діяла у відповідній редакції станом на час призначення пенсії позивачу вважає необґрунтованим. При цьому, відповідно до законодавства, на пенсіонера може бути покладено обов`язок повернення надміру виплаченої пенсії лише у випадку встановлення і доведення об`єктивними даними зловживань з боку пенсіонера, тобто наявність об`єктивно встановленої вини в наданні недостовірних даних. Але, на час призначення пенсії, у відповідача не виникало сумнівів в достовірності даних заробітної плати, зазначених у довідці; чинне на той час законодавство не зобов`язувало позивача надавати додаткові дані про розмір заробітної плати чи перевіряти такі дані або підтверджувати їх первинними документами. фактів недобросовісного набуття позивачем пенсійних виплат або рахункової помилки таких виплат не встановлено під час судового розгляду, і не зазначено про такі факти в апеляційній скарзі. Твердження апелянта про пропуск строку звернення позивача до суду з даним позовом ОСОБА_1 також вважає необґрунтованими, оскільки дотримання цих строків було перевірено судом першої інстанції. Позивачу дійсно повідомлено було про зменшення розміру його пенсії на початку 2020 року, але про прийняття спірного рішення відповідачем ОСОБА_1 дізнався лише від адвоката 11.09.2020р. Лист ГУ ПФУ в Херсонській області від 05.11.2019р., на який посилається апелянт про повідомлення позивача про прийняте рішення, останній не отримував, а протилежного ним не доведено. Також, позивач вважає й необґрунтованими доводи позивача про безпідставне стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, оскільки апелянтом жодним чином не доведено не співмірності таких витрат.

29.04.2021р. (ЕП) та 05.05.2021р. (вхід. № 9293/21) від Головного управління ПФУ в Херсонській області до суду надійшла відповідь на відзив позивача у справі в якій відповідач у справі наполягає на задоволенні скарги, з підстав, практично аналогічних викладеним у скарзі.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, враховуючи, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного провадження, з огляду на відсутність клопотань про розгляд справи за участю сторін, справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Олешківському відділі обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області з 15.04.2005 року та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058 "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення" (далі - Закон № 1058-IV).

У 2019 році була проведена інвентаризація пенсійної справи ОСОБА_1 , зокрема проведено звірку відповідності первинним документам даних довідки про заробітну плату від 15.04.2005 року № 763, наданої ОСОБА_1 за період роботи у ВАТ "Цюрупинський Райагрохім" з 01.09.1988 року по 31.08.1993 року.

05.11.2019 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Херсонській області прийнято рішення № 118 про утримання надміру виплачених сум пенсій, відповідно до якого у зв`язку з поданням недостовірних відомостей за період роботи ОСОБА_1 в "Райсільгоспхімії" з 01.09.1988 по 31.08.1993, виявлених при перевірці архівного сектору Олешківської РДА, сума переплати 94409,80 грн. підлягає поверненню ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач звернувся до суду з даним позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені зокрема у постановах від 18.04.2019р. по справі № 489/5870/16-а, від 13.11.2019р. по справі № 639/9467/16-а тощо, виходив з того, що обставин, за яких допускається стягнення з пенсіонера зайво виплачених сум пенсій, у даному випадку не встановлено. Відповідач не навів ані у своєму рішенні обґрунтованих обставин щодо фактів зловживання з боку ОСОБА_1 , ані у ході судового розгляду справи, відтак оскаржуване рішення відповідача про утримання з позивача надміру виплачених сум пенсій є протиправним та як наслідок наявні підстави для його скасування.

При цьому, відмовляючи у задоволенні вимоги ОСОБА_1 припинити утримання переплати в розмірі 20% від суми пенсії, суд першої інстанції послався на те, що метою та завданнями адміністративного судочинства є захист та поновлення порушених прав, свобод та охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулась з відповідним позовом до суду та на неможливість прийняття рішення на майбутнє з обґрунтуванням його припущеннями, домислами і фактичними обставинами, котрі на момент його ухвалення хронологічно ще не відбулись, проте ймовірно можуть мати місце у майбутньому, оскільки таке рішення не буде ґрунтуватись на приписах чинного законодавства та буде суперечити законодавчо визначеним принципам і завданням адміністративного судочинства.

Водночас, суд першої інстанції вважав, що позивачем строк встановлений ст. 122 КАС України для звернення до суду з даним адміністративним позовом не порушено та не пропущено з огляду на те, що в матеріалах пенсійної справи відсутні докази отримання рішення ГУ ПФУ в Херсонській області від 05.11.2019р. №118 про утримання надміру виплачених сум пенсії позивачем нарочно або поштою, позивач в свою чергу вказав про отримання копії цього рішення лише 11.09.2020р. Вказане, як зауважив суд першої інстанції, свідчить про недоведеність відповідачем факту що позивач міг знати або повинен був знати про прийняте органом ПФУ рішення раніше строку, зазначеного позивачем. Таким чином, суд першої інстанції вважав відсутніми правові підстави для залишення без розгляду позову ОСОБА_1 .

Також, дослідивши розрахунок суми вартості послуг під час надання правової допомоги від 11.09.2020 року, який містить перелік наданої правової допомоги (послуг), її вартість та оцінивши усі необхідні аспекти цієї справи: складність та обсяг виконаних адвокатом робіт, час, витрачений на виконання відповідних робіт, значення справи для сторони, суд першої інстанції вважав, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 гривень 00 копійок підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області.

Крім того, з огляду на недоведеність позивачем причин та не наданням доказів які б свідчили про те, що відповідач може ухилятись від виконання судового рішення у справі, суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимоги про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання даного судового рішення.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058- IV (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, надалі - - Закон № 1058).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 49 Закону № 1058, виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється, якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості.

За приписами п. 1 ст. 50 Закону №1058, суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Відрахування з пенсії провадяться в установленому законом порядку на підставі судових рішень, ухвал, постанов і вироків (щодо майнових стягнень), виконавчих написів нотаріусів та інших рішень і постанов, виконання яких відповідно до закону провадиться в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Розмір відрахування з пенсії обчислюється з суми, що належить пенсіонерові до виплати. З пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру: на утримання членів сім`ї (аліменти), на відшкодування збитків від розкрадання майна підприємств і організацій, на відшкодування пенсіонером шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у зв`язку зі смертю потерпілого, на повернення переплачених сум заробітної плати в передбачених законом випадках. З усіх інших видів стягнень може бути відраховано не більш як 20 відсотків пенсії.

Як встановлено ч.2 ст. 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, надалі Закон № 1788), підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

Приписами ст. 103 Закону № 1788 передбачено, що суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії.

Статтею 60 Закону № 1058-ІV визначено, що суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживання з боку пенсіонера (подання документів із свідомо неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі його сім`ї тощо), можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень органу, який призначає пенсію, чи суду.

Водночас, механізм повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання органами Пенсійного фонду України сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення, визначає Порядок відшкодування коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення, затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 21.03.2003 № 6-4 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 15.05.2003 за № 374/7695.

У відповідності до п. 3 цього Порядку, повернення коштів проводиться відповідно до статті 103 Закону № 1788 у випадках виявлення подання громадянами недостовірних відомостей про заробітну плату чи інший дохід, стаж роботи, несвоєчасного подання відомостей про зміну у складі сім`ї тощо.

Рішення про стягнення приймає територіальний орган Пенсійного фонду України, в якому пенсіонер перебуває на обліку як одержувач пенсії (додаток 1).

З наведених вище норм слідує, що відрахування виплаченої надміру суми пенсії можливе лише за двох умов, зокрема, зловживання з боку пенсіонера та подання страхувальником недостовірних даних.

При цьому, суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером двома шляхами:

у добровільному порядку (зі згоди пенсіонера);

стягуються в примусовому порядку на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку (без згоди пенсіонера).

Таким чином, чинним законодавством визначаються дві самостійні підстави для відшкодування зайво сплаченої пенсії, кожна з яких визначає суб`єкта, на якого покладається такий обов`язок в залежності від того, хто із цих суб`єктів вчинив відповідні дії, що призвели до такої зайвої сплати. У випадку зловживань з боку пенсіонера - обов`язок відшкодування може бути покладений на нього, а у випадку подання недостовірних відомостей страхувальником - обов`язок відшкодування зайвих виплат покладається на цього страхувальника.

Між тим, відповідальність може бути покладена на громадянина на підставі частини першої статті 103 Закону № 1788-ХІІ виключно внаслідок зловживання з боку пенсіонера, яке може полягати, зокрема, в поданні ним документів з явно неправильними відомостями. Тобто, умовою є свідомі, активні та навмисні дії з боку пенсіонера, які призвели до надмірної виплати йому пенсії.

Вказані висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.11.2019 року по справі № 639/9467/16-а.

Апеляційний суд звертає увагу, що в жодному випадку вказані суми не можуть бути стягнуті у випадку призначення її на підставі недостовірних даних, формування яких не залежить від пенсіонера. В такому разі суми зайво виплаченої пенсії стягуються зі страхувальника.

Разом з тим, порядок утримання (стягнення) надміру виплачених сум пенсій визначений статтею 50 Закону № 1058 та статтею 103 Закону № 1788, за правилами яких суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів ПФУ чи в судовому порядку (не більше як 20 % пенсії).

Зловживанням з боку пенсіонера в розумінні частини першої статті 103 Закону № 1788 є, зокрема, подання ним документів з явно неправильними відомостями, про які було відомо пенсіонеру.

Зазначений правовий висновок узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними зокрема у постановах від 25.10.2016 (справа № 686/26486/14-а) та від 25.09.2018 (справа №340/644/15-а).

Враховуючи викладене, судом першої інстанції обґрунтовано було зазначено, що відповідальність за достовірність даних, що враховуються при виплаті пенсії, а також обов`язок відшкодовувати надміру виплачені суми соціальних виплат, несуть пенсіонери - у разі не повідомлення органу пенсійного фонду про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати, а також страхувальники - внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів.

Таким чином, для правильного вирішення питання про утримання надміру сплачених сум пенсії орган, що уповноважений призначати пенсії, має достеменно встановити факт переплати пенсії у зв`язку із поданням недостовірних відомостей, що враховуються при її обчисленні, та з чиєї вини нараховано суми соціальних виплат у розмірі, що суперечить вимогам Закону.

Отже, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що обов`язковою умовою для стягнення надміру виплачених сум пенсій є встановлення допущення зловживань з боку пенсіонера та в жодному випадку вказані суми не можуть бути стягнуті у випадку призначення її на підставі недостовірних даних, формування яких не залежить від пенсіонера. В такому випадку суми зайво виплаченої пенсії стягуються зі страхувальника.

Оцінюючи докази, на які посилаються сторони в обґрунтування своїх тверджень, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем не вказано у спірному рішенні обґрунтованих обставин щодо фактів зловживання з боку ОСОБА_1 які стали підставою для неправомірної виплати пенсії. Про такі обставини відповідачем не було вказано під час розгляду справи судом першої інстанції, та про такі не зазначено й в апеляційній скарзі.

Колегія суддів підтверджує, що відповідачем жодним чином не доведено фактів та не надано на їх підтвердження доказів, що позивач навмисно надав пенсійному органу довідки про заробітну плату з невірними показниками.

З урахуванням вказаного, зважаючи на відсутність в оскаржуваному рішенні обґрунтованих обставин щодо зловживання з боку саме пенсіонера ОСОБА_1 при зверненні із заявою про призначення пенсії та допустимих доказів обізнаності позивача щодо невідповідності даних довідки про заробітну плату, на підставі яких призначено пенсію, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про протиправність рішення ГУПФУ в Одеській області №118 від 05.11.2019р., у зв`язку із чим у суду першої інстанції були наявні обґрунтовані підстави для визнання його протиправним та скасування.

Колегія суддів вважає також ґрунтовним й висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимоги про зобов`язання припинити утримання переплати у розмірі 20% від суми пенсії, з огляду на передчасність такої вимоги, з врахуванням скасування спірного рішення, яке слугувало підставою для такого стягнення сум виплачених пенсій за минулий період.

Доводи апеляційної скарги про недотримання ОСОБА_3 строку звернення до суду з адміністративним позовом, колегія суддів вважає хибними виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно доводів позивача у справі, про прийняте рішення він дізнався 11.09.2020р. після ознайомлення представника з матеріалами його пенсійної справи.

При цьому, згідно даних АТ «Укрпошти» з позовом до суду позивач звернувся 23.09.2020р., тобто у найкоротший термін після ознайомлення з матеріалами пенсійної справи та відповідно ознайомлення про прийняття відповідачем спірного рішення.

Судова колегія звертає увагу на ту обставину, що в матеріалах пенсійної справи відсутні докази отримання позивачем нарочно або поштою чи будь-яким іншим способом, зазначеного рішення ГУ ПФУ в Херсонській області від 05.11.2020 року № 118.

За вказаного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції з приводу того, що відповідачем жодним чином не доведено отримання ОСОБА_3 спірного рішення органу ПФУ, яке є предметом розгляду даної справи у інший строк, аніж зазначається позивачем у справі, не доведено факту, що позивач міг знати або повинен був знати про прийняте пенсійним органом рішення раніше дати, яка зазначена позивачем, що в свою чергу свідчить про відсутність підстав для залишення позову без розгляду.

При цьому, апеляційний суд враховує, що в Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і дію принцип верховенства права(статті 1, 3 та 8).

Основний Закон також встановлює, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх, зокрема, у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків фізичних та юридичних осіб, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (стаття 46).

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов, не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

Застосовуючи строки у зазначеній сфері, потрібно розрізняти право особи на соціальний захист та право особи на судовий захист. Право на соціальний захист особи реалізується відповідним суб`єктом владних повноважень, як правило, органом пенсійного фонду за зверненням такої особи з проханням надати певний статус та здійснити відповідні виплати. У випадку якщо особа вважає, що існує спір у публічно-правовій сфері стосовно реалізації її права на соціальний захист, зумовлений протиправними рішеннями, діями або бездіяльність суб`єкта владних повноважень, така особа може звернутися до адміністративного суду з позовом, що буде уже способом реалізації права на судовий захист. Згідно з Конституцією України право особи на соціальний захист гарантується, в першу чергу, статтею 46, а право на судовий захист, зокрема, - статтями 55 та 124.

Надаючи оцінку судовому рішенню в частині стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

В силу приписів ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Вимогами ч. 1 ст.139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно наявного в матеріалах справи фіскального чеку АТ «Укрпошта» від 23.09.2020р. ОСОБА_3 за подання даного позову до Херсонського окружного адміністративного суду було сплачено судовий збір у сумі 840,80 грн.

З огляду на задоволення позову в частині скасування рішення відповідача, тобто вимоги немайнового характеру, колегія суддів вважає обґрунтованим стягнення з відповідача понесених ОСОБА_3 витрат на сплату судового збору у сумі 840,80 грн.

Згідно з ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частинами 4, 5 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В свою чергу, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року справа №826/856/18.

Адвокатська діяльність, у відповідності до вимог ст.26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» №5076-VI від 05 липня 2012 року (надалі - Закон України №5076-VI), здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України № 5076-VI).

Відповідно до ст. 30 Закону України № 5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Тобто, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Без сумніву, суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

При цьому, для відшкодування за рахунок відповідача усієї погодженої сторонами суми гонорару, на переконання колегії суддів, має бути встановлено, що позов позивача підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Закону № 5076-VI.

Виходячи з наведеного, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Водночас, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналізом змісту рішень Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Баришевський проти України» від 26.02.2015, заява № 71660/11 (п.95), «Гімайдуліна та інші проти України від 10.12.2009 року ( п.п.34-36) , «Двойних проти України» від 12.10.2006 року, заява 72277/01 (п.80), «Меріт проти України» від 30.03.2004 року (п.88), Суд слідує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Як передбачено ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката обмежений їх співмірністю із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесення судових витрат на правничу допомогу представником позивача надано договір № 1 про надання правової допомоги від 28.08.2020 року, ордер серія ВТ № 1005042 від 28.08.2020 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ХС № 000281, розрахунок суми вартості послуг під час надання правової допомоги від 11.09.2020 року.

Відповідно до п. 4.3 договору № 1 про надання правової допомоги від 28.08.2020 року клієнт зобов`язується у повному обсязі сплатити розмір вартості послуг визначений розрахунком суми вартості послуг під час надання правової допомоги. При цьому підтвердженням оплати вартості послуг є підписання сторонами розрахунку суми вартості послуг під час надання правової допомоги.

До складу витрат на оплату правничої допомоги відповідно до розрахунку суми вартості послуг під час надання правової допомоги від 11.09.2020 року включено: - первинна консультація (1 година) - 1000,00 грн.; - ознайомлення з пенсійним законодавством, Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", практикою ВСУ, КСУ, рішень ЄСПЛ, вивчення матеріалів справи; повторна консультація (2 години) - 2000,00 грн.; - підготовка адвокатських запитів на надання документів та інформації, ознайомлення з пенсійною справою клієнта; ознайомлення з наданими на запити документами та інформацією (3 години) - 3000,00 грн.; - підготовка процесуальних документів (позову, заяв) (4 години) - 4000,00 грн.

Однак, апеляційний суд зазначає, що наявні у матеріалах справи договір про надання правової допомоги та розрахунок не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та складності виконаної адвокатом роботи, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат на надання правничої допомоги та стягнути з відповідача на користь позивача 3500,00 гривень на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційний суд також бере до уваги норму ст. 134 КАС України та правовий висновок Верховного Суду з приводу того, що для вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація сторін, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин (постанова Верховного Суду від 02.10.2019 року, справа №815/1479/18, додаткова постанова Верховного Суду від 05.09.2019 року, справа № 826/841/17).

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20 червня 2019 року по справі № 821/440/17 та від 17 вересня 2019 року по справі № 810/3806/18.

Отже, враховуючи надані до суду докази, суд апеляційної інстанції вважає, що стягненню з Головного управління ПФУ в Херсонській області за рахунок бюджетних асигнувань витрат за надання правничої допомоги адвокатом, понесених позивачем під час розгляду даної справи, підлягає сума у розмірі 3500 грн.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частина 4 цієї статті Кодексу встановлює, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України рішення суду підлягає зміні в частині розподілу судових витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 24-243, 250, 308, 311, 315-317, 321, 322, 325, 326, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області задовольнити частково.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 року у справі № 540/2751/20 змінити з підстав, викладених у даній постанові.

Абзац шостий резолютивної частини рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 27.01.2021р. по справі № 540/2751/20 викласти у наступній редакції: «Стягнути на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (, вул. 28 Армії, 6, м. Херсон, 73036) витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3500 (три тисячі п`ятсот) грн.».

В іншій частині рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 року у справі № 540/2751/20 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Димерлій О.О. Єщенко О.В.