Справа № 640/11336/19
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2021-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

При секретарі: Лещенко В.С.,

За участю представників позивачів: Атраковича К.О., Писака М.Ю.,

представника відповідача: Рибак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рембуд Теремки» до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Рембуд Теремки» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, в якому просило: визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 05.06.2019 №2 та №2.

Позов обґрунтовано відсутністю зазначених в акті перевірки порушень податкового законодавства, з огляду на підтвердження задекларованих позивачем показників податкової звітності з податку на прибуток та ПДВ по взаємовідносинам з ТОВ «ЖЗБ» необхідними первинними документами.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправними і скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 05.06.2019 №2 та №2.

Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у ході проведення перевірки була встановлена відсутність товарно-транспортних накладних, які підтверджували факт поставки товару ТОВ «ЖЗБ» на адресу позивача.

Як зазначає контролюючий орган, позивачем було допущено заниження податку на додану вартість у періоді, що перевірявся на загальну суму 116823 грн, та занижено суму податку на прибуток у розмірі 126169 грн, що свідчить про правомірність податкових повідомлень-рішень.

У поясненнях до апеляційної скарги контролюючим органом вказано, що під час проведення перевірки позивачем не було надано первинних документів, що підтверджують реальність господарських операцій з ТОВ «ЖЗБ», та звернено увагу на судову практику Верховного Суду.

Крім того, податковий орган просить здійснити заміну відповідача - Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві на Головне управління Державної податкової служби у місті Києві.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» реорганізовано Головне управління ДФС у м. Києві шляхом його приєднання до Головного управління ДПС у м. Києві.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України «Питання Державної податкової служби» від 21 серпня 2019 року № 682-р Кабінет Міністрів України погодився з пропозицією Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення Державною податковою службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 06 березня 2019 року №227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

У подальшому, наказом Державної податкової служби України «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» від 30.09.2020 № 529 утворені як відокремлені підрозділи Державної податкової служби України територіальні органи згідно з переліком (додаток до цього наказу), серед яких Офісу ВПП ДПС немає. Натомість у переліку є Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків, Східне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків, Західне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків, Південне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків та Північне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків.

У свою чергу, Наказом Державної податкової служби України «Про початок забезпечення здійснення територіальними органами ДПС повноважень та функцій» від 24.12.2020 №755 розпочато з 01.01.2021 здійснення територіальними органами ДПС своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

З огляду на вказане, колегія суддів зазначене клопотання вважає таким, що підлягає задоволенню, тому слід замінити сторону - Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві на його правонаступника - Головне управління Державної податкової служби у м. Києві ().

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено, що під час проведення перевірки контролюючим органом не було витребувано інші документи, ніж ті, які були надані, що підтверджували поставку паль ТОВ «ЖЗБ» на адресу позивача.

Окрім того, позивач звертає увагу на те, що наявність чи відсутність товарно-транспортних накладних є лише дотриманням чи порушенням тільки Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженим наказом Міністерства транспорту України №36 від 14.10.997, а не норм податкового законодавства.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу від 16.04.2019 №629, направлень від 28.03.2019 №№529/26-15-14-02-05, 530/26-15-02-05, від 29.03.2019 №677/26-15-42-08 Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Рембуд Теремки» з метою дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2017 по 31.12.2018, валютного - за період з 01.10.2017 по 31.12.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.10.2017 по 31.12.2018 та іншого законодавства за відповідний період, про результати якої складно Акт від 20.05.2019 №330/26-15-14-02-05/34913768.

У відповідності до висновків вказаного Акту перевірки позивачем допущено наступні порушення:

- п. 44.1, п. 44.2 ст. 44, пп. 134.1. п. 134.1 ст. 134 ПК України, п. 5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 №290, п. 5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку №11 «Зобов`язання», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2000 №20, внаслідок чого занижено податок на прибуток за 4 квартал 2017 року у сумі 126169 грн.;

- п. 185. ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 198.2. ст. 198, п. 198.3 ст. 198, п. 200.1 ст. 200, п. 201.1 та п. 201.10. ст. 201 ПК України, в результаті чого занижено ПДВ за квітень 2018 року на 116823 грн.

За наслідками проведення перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 05.06.2019:

- №2, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на 157711 грн. (у т.ч. 126169 грн. - основний платіж, 31542 грн. - штрафні санкції);

- №2, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ на 175235 грн. (у т.ч. 116823 грн. - основний платіж, 58412 грн. - штрафні санкції).

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем доведено факт відсутності зазначених в акті порушень і правомірність декларування ним спірних сум податку на прибуток та ПДВ, та підтверджені відповідними засобами доказування, а відповідачем у свою чергу не надано належних та допустимих доказів на спростування вказаних обставин, тому наявні підстави для скасування таких податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

У силу вимог частини другої ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема: визначають вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулює Податковий кодекс України.

За пп. 14.1.27 п. 14.1 статті 14 ПК України, витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Згідно п. 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

У силу вимог пп.14.1.181 п. 14.1 статті 14 ПК України - податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду.

Підпунктом «а» п. 198.1, п.198.2, п.198.3 статті 198 ПК України закріплено право на віднесення сум податку до податкового кредиту у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п. 198.6 статті 198 ПК України не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п.201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

У силу вимог п. 201.1 статті 201 ПК України платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов`язковим.

Відповідно до п. 201.10 статті 201 ПК України - податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

Законом України «Про бухгалтерський обік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Відповідно до статті 1 вказаного Закону - первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно зі статтею 9 вказаного Закону - підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, для підтвердження включення до складу податкового кредиту сум сплаченого податку на додану вартість у складі ціни за придбаний товар (роботи, послуги), необхідні первинні документи (податкові накладні), оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні».

При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документа не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Як свідчать матеріали справи, у перевіряємому періоді позивач мав господарські взаємовідносини з ТОВ «ЖЗБ».

Так, 02.10.2017 між позивачем (Покупець) і ТОВ «ЖЗБ» (Постачальник) укладено договір пос-тавки №СТ-0000024, згідно з яким Постачальник зобов`язується на замовлення Покупця передати у власність залізобетонні вироби (товар), а Покупець зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату (п. 1.1).

У відповідності до п.1.2 вказаного Договору найменування, одиниця виміру, загальна кількість товару, що підлягає продажу за цим Договором, ціна за одиницю товару, його часткове співвідношення (асортимент, номенклатура), умови та строки поставки визначаються рахунками, що є додатками до цього Договору та є його невід`ємними частинами.

Пунктом 1.4 Договору зазначено, що Постачальник здійснює поставку товару на замовлення Покупця окремими партіями, на кожну з яких Сторонами складається відповідний рахунок згідно з п. 1.2 цього Договору.

Сторони вважають партією товару кожну замовлену окрему партію товару, що передається у власність Покупця, згідно рахунку-фактури та відповідної видаткової накладної (пункт 1.5 Договору).

На підтвердження виконання умов зазначено договору поставки товару податковому органу були надані видаткові та податкові накладні, перелік яких наведено у пп.пп. 3.1.1.1, 3.1.2.1 акта, на загальну суму 700942,80 грн., (у т.ч. ПДВ - 116823,80 грн.) (а.с. 75, 82).

У свою чергу, недоліків в оформленні цих податкових та видаткових накладних відповідачем ні у Акті перевірки, ні у судовому порядку не встановлено.

Окрім того, позивачем на підтвердження реальності виконаних операцій надано до суду:

- рахунки-фактури від 20.10.2017 №СТ-0000148 на суму 1101441,02 грн. (з них ПДВ - 183573,50 грн.); від 07.11.2017 №СТ-0000174 на суму 5995 грн. (з них ПДВ - 999,17 грн.); від 07.11.2017 №СТ-0000178 на суму 5995 грн. (з них ПДВ - 999,17 грн.); від 11.12.2017 №СТ-0000254 на суму 224016 грн. (з них ПДВ - 37336 грн.); від 26.12.2017 №СТ-0000277 на суму 336024 грн. (з них ПДВ - 56004 грн.); від 26.12.2017 №СТ-0000279 на суму 93120,19 грн. (з них ПДВ - 15520,03 грн.);

- товарно-транспортні накладні, оформлених між ТОВ «ЖЗБ» (Автомобільний перевізник) і позивачем (Замовник) від 18.12.2017 №СТ-0000281; від 26.12.2017 №СТ-0000304; від 26.12.2017 №СТ-0000303; від 23.12.2017 №СТ-0000296; від 27.12.2017 №СТ-0000305; від 27.12.2017 №СТ-0000306; від 26.12.2017 №СТ-0000299; від 26.12.2017 №СТ-0000302; від 18.12.2017 №СТ-0000280; від 16.12.2017 №СТ-0000278; від 15.12.2017 №СТ-0000276; від 14.12.2017 №СТ-0000272; від 12.12.2017 №СТ-0000260; від 12.12.2017 №СТ-0000259; від 29.11.2017 №СТ-0000218; від 28.11.2017 №СТ-0000209;

- паспорти на бетонні та залізобетонні вироби, що придбавались позивачем.

Надані позивачем докази підтверджують придбання у ТОВ «ЖЗБ» впродовж листопада-грудня 2018 року залізобетонних виробів загальною вартістю 700942,80 грн. (у т.ч. ПДВ - 116823,80 грн.).

Таким чином, дослідивши рух активів, наявність господарської мети при вчиненні позивачем угод з вищезазначеними контрагентами, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що усі наявні у матеріалах справи документи дають змогу визначити, які товар постачався, за якою ціною, між якими контрагентами.

Співставлення змісту первинних документів та доказів підтвердження здійснення господарських операцій вказує на те, що позивач здійснював замовлення товару у ТОВ «ЖЗБ» для провадження своєї господарської діяльності; спірні господарські операції є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій.

Вказаний товар, як вбачається з матеріалів справи придбавався позивачем для використання в межах господарської діяльності, а саме для виконання позивачем зобов`язань за договором підряду на виконання робіт по заглибленню паль від 23.10.2017 №17/55, укладеного між позивачем (Підрядник) і ТОВ «Алком» (Замовник), та за договором підряду на виконання комплексу робіт по заглибленню паль від 27.11.2017 №17/62, укладеного між позивачем (Підрядник) і ТОВ «Христинівське ХПП» (Замовник).

Виконання робіт за цими договорами підтверджується наданими до суду копіями актів списання товарів, довідок про вартість використаних робіт та витрат, актів приймання виконаних будівельних робіт, підсумкових відомостей ресурсів.

Крім того, вказані первинні документи оформлені належним чином, містять необхідні реквізити, повністю відображають зміст господарських операцій і не мають недоліків, які б свідчили про їх невідповідність вимогам до первинних документів.

При цьому, згідно наданої до перевірки оборотно-сальдової відомості по рахунку 631 заборгованість по взаємовідносинах з ТОВ «ЖЗБ» відсутня, що також підтверджується виписку по рахунку № 6 з 01.10.2017 до 31.12.2018 і копіями платіжних доручень, які підтверджують здійснення позивачем оплати.

Твердження апелянта щодо відсутності товарно-транспортних накладних, які б підтверджували транспортування товару зазначеного у видаткових накладних ТОВ «ЖЗБ» товару колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на наступне.

Так, товарно-транспортні накладні в операціях з поставки товару не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей, тому, за наявності документів, що підтверджують фактичне отримання товару і його використання у власній господарській діяльності, неподання такого документа, як товарно-транспортна накладна, не може свідчити про відсутність реальних господарських операцій, а відтак, і не може бути єдиною підставою для позбавлення платника податку права на отримання податкового кредиту з податку на додану вартість.

Крім того, певні дефекти в оформленні документів (зокрема відсутність окремих реквізитів або помилки при їх заповненні) не позбавляють можливості ідентифікувати господарську операцію, обсяг товару, його вартість, тощо, і не повинні розглядатися як підстави для позбавлення платника податків права на формування податкового кредиту у разі реального здійснених господарських операцій.

У той же час, документи на перевезення товарно - матеріальних цінностей не є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами купівлі - продажу чи поставки, вони є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами саме перевезення, натомість факт передання товару позивачеві та, відповідно, набуття права власності на нього, підтверджується видатковими накладними, які наявні в матеріалах справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі № 804/7153/15.

При цьому, контролюючі органи не наділені повноваженнями на перевірку економічної доцільності рішень, що приймаються суб`єктами господарювання, які у сфері господарської діяльності наділені самостійністю та широкою дискрецією (зокрема, при виборі контрагентів, вирішенні питання щодо необхідності залучення третіх осіб до виконання своїх господарських зобов`язань тощо).

Отже, за змістом норм Податкового кодексу України право покупця на податковий кредит з податку на додану вартість не ставиться в залежність від дотримання контрагентами вимог законодавства та вчинення ймовірних зловживань за ланцюгом постачання товару.

Так, на момент складання податкових накладних, контрагент позивача - ТОВ «ЖЗБ» був зареєстрований як платник ПДВ у встановленому законодавством порядку.

Всі операції з придбання товарно-матеріальних цінностей та отримання послуг відображені в бухгалтерському обліку та використані в господарській діяльності, що є відповідним доказом фактичного руху активів.

Таким чином, оскільки господарські операції позивача з ТОВ «ЖЗБ» підтверджуються відповідними первинними документами, відображені у податкових накладних, зареєстрованих належним чином, розрахунки між сторонами доведені, господарська мета їх проведення, доцільність і економічний результат підтверджені, колегія суддів приходить до висновку, що висновки податкового органу щодо фіктивності таких операцій є безпідставними та необгрунтованими.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до частини першоїст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права, визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через можливі порушення вимог податкового законодавства з боку його контрагентів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що податкові повідомлення-рішення від 05.06.2019 №2 та №2 є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обгрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Замінити відповідача у справі - Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві на його правонаступника - Головне управління Державної податкової служби у м. Києві ().

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук