Справа № 320/3100/20
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2021-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2021 року м. Київ № 320/3100/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Горобцової Я.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Сквирського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , про визнання дій протиправними,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Сквирського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 (далі третя особа), в якому просив суд визнати протиправними дії державного виконавця Сквирського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Грищенко Наталії Олександрівни щодо звернення до Сквирського районного суду Київської області з поданням про надання дозволу на примусовий вхід до житла боржника по ВП № 59592219.

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням заяви про зміну підстав позову в редакції від 10.07.2020 (зареєстрована в суді за вх. № 24153/20 від 20.07.2020) позивач зазначив, що державним виконавцем Сквирського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Грищенко Н.О. були протиправно вчинені дії щодо звернення до Сквирського районного суду Київської області з поданням про надання дозволу на примусовий вхід до житла боржника по ВП № 59592219, оскільки такі дії були вчинені з порушенням вимог закону за відсутності на то правових підстав, що підтверджено постановою Київського апеляційного суду від 24.06.2020 у справі № 376/344/16-ц (апеляційне провадження № 22-ц/824/6899/2020), яка має преюдиційне значення в межах спірних правовідносин.

Ухвалою суду від 09.06.2020 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначено судове засідання.

Крім того, вказаною ухвалою судом постановлено залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 . Окрім того, у відповідача були витребувані матеріали виконавчого провадження № 59592219.

18 червня 2020 року від представника третьої особи та від старшого державного виконавця Сквирського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Грищенко Н.О. до суду надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, в яких останні просили суд у задоволенні позову відмовити.

Крім того, на виконання вимог ухвали від 09.06.2020 до суду надійшли матеріали виконавчого провадження ЗВП № 59592219.

26 червня 2020 року до суд надійшов відзив на позовну заяву, за результатом вивчення змісту якого судом встановлено, що відповідач просив суд залишити позов без розгляду. Разом з тим, зміст відзиву не містить підстав, з яких позов слід залишити без розгляду.

20 липня 2020 року від позивача надійшла заява про зміну підстав позову, відповідно до якої останній просив суд долучити до матеріалів справи копію постанови Київського апеляційного суду від 24.06.2020 у справі № 376/344/16-ц та вважати підставами позову викладені в заяві обставини. Зазначив, що не мав об`єктивної можливості надати до суду згадану вище постанову разом із позовною заявою, оскільки на момент подання позову її постановлено не було, її копію від отримав лише 04.07.2020, на підтвердження чого надав відповідні докази.

Разом із заявою про зміну підстав позову позивачем подано клопотання про розгляд справи без його участі.

27 серпня 2020 року від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

01 вересня 2020 року суд протокольною ухвалою постановив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України та наділений адміністративною процесуальною дієздатністю, що підтверджено копією паспорта Серії НОМЕР_1 (а.с. 9-10, Том І).

З матеріалів справи слідує, що у лютому 2020 року державний виконавець Сквирського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Грищенко Н.О. звернулася до суду з поданням, в якому просила надати дозвіл на примусове входження до житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 та зобов`язати стягувача взяти на себе всі витрати та організацію для забезпечення примусового входження до житла (а.с. 161-163, Том І).

Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 05.03.2020 подання задоволено, надано дозвіл державному виконавцю Сквирського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Грищенко Н.О. на примусове проникнення до житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з правомірністю дій державного виконавця щодо звернення до Сквирського районного суду Київської області з поданням про надання дозволу на примусовий вхід до житла, позивач оскаржив їх до суду.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VІІІ, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у Сквирському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (правонаступник Сквирський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)) перебуває зведене виконавче провадження ВП № 59592219 на загальну суму 271 331, 10 грн., до складу якого входять 4 виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_1 грошових сум, а саме: ВП № 57990363 (відкрито постановою від 03.01.2019) згідно виконавчого листа № 2/376/1343/2017 від 30.11.2018 Сквирського районного суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат в сумі 6 423, 57 грн.; ВП № 58681674 (відкрито постановою від 21.03.2019) згідно вимоги № Ф-290094-50 від 04.02.2019 ГУ ДФС України про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 2 457, 18 грн. зі сплати єдиного соціального внеску; ВП № 58950757 (відкрито постановою від 22.04.2019) згідно виконавчого листа № 2/376/1343/2017 від 30.11.2018 Сквирського районного суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договорами позики від 20.12.2013, 20.01.2014, 20.02.2014 в сумі 256 941, 99 грн.; ВП № 60473766 (відкрито постановою від 04.11.2019) згідно вимоги № Ф-290094-50 від 09.08.2019 ГУ ДФС України про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 5 508, 36 грн. зі сплати єдиного соціального внеску.

Із поданих відповідачем до суду копій матеріалів виконавчого провадження встановлено, що постановою старшого державного виконавця Сквирського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області від 04.06.2019 у ВП № 58950757 проведено опис та накладено арешт на майно боржника, а саме на будинок за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 201-203, Том І).

Крім того, в матеріалах виконавчого провадження знаходяться копії довідок Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області про реєстрацію місця проживання особи, а саме що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 з 22.06.2019 по теперішній час.

Згідно з довідкою Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області від 08.11.2019 № 640 (а.с. 145, Том ІІ), за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 власник будинку, проживає; ОСОБА_6 батько, проживає; ОСОБА_3 , не проживає, родинні відносини сільській раді не відомі; ОСОБА_4 , не проживає, родинні відносини сільській раді не відомі; ОСОБА_5 , не проживає, родинні відносини сільській раді не відомі.

08 листопада 2019 року старшим державним виконавцем Сквирського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Грищенко Н.О. складено акт про те, що при примусовому виконанні виконавчого листа № 2/376/1343/2017 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості, в присутності інспектора РДПП № 3 Сквирського ВП старшого лейтенанта поліції встановлено наступне: при виїзді державного виконавця за адресою місця реєстрації та проживання АДРЕСА_2 було відібрано пояснення у ОСОБА_1 (боржника). Майновий стан боржника перевірити не було можливості, оскільки у доступі до будинку державному виконавцю було відмовлено. На час виїзду за адресою АДРЕСА_2 ознак проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не встановлено і місце їх проживання державному виконавцю не відомо. В нижній частині акту проставлено відмітку про те, що боржник від підпису відмовився (а.с. 141, Том ІІ).

Відповідно до пояснень ОСОБА_1 від 08.11.2019 на ім`я начальника Сквирського РВ ДВС убачається, що на даний момент він не працює, доходів не має, сплачувати не може (а.с. 142, Том ІІ).

Згідно з інформацією за безкоштовним запитом до ЄДРПОУ відносно ОСОБА_1 убачається, що позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець із 08.12.2006.

12 грудня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до старшого державного виконавця Сквирського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Грищенко Н.О. із клопотанням про вжиття заходів щодо примусового виконання рішення суду, у тому числі зверненням до суду з поданням про примусове проникнення до житла боржника.

04 лютого 2020 року старшим державним виконавцем Сквирського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Грищенко Н.О. складено акт про те, що при примусовому виконанні ЗВП 59592219 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат в сумі 6 423,57 грн. встановлено, що при виїзді державного виконавця за місцем проживання боржника АДРЕСА_1 боржник ОСОБА_1 відсутній, двері будинку зачинені, доступ до прибудинкової території будинку державному виконавцю обмежено, а саме огорожа та ворота зачинені. У зв`язку з відсутністю доступу до житла перевірити наявність майна боржника було неможливо (а.с. 153, Том ІІ).

Відповідно до копії ухвали Сквирського районного суду Київської області від 05.11.2019 у справі № 376/344/16-ц за поданням старшого державного виконавця Сквирського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Грищенко Н.О. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу ОСОБА_1 , судом відмовлено у задоволенні подання з огляду на те, що не встановлено ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань.

Відповідно до частини першої статті 439 ЦПК України, питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Суд розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, негайно, але не пізніше наступного дня з дня його надходження до суду, без повідомлення (виклику) сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного чи приватного виконавця.

Згідно з частинами першою-третьою статті 18 Закону № 1404-VІІІ, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.

Відповідно до статті 28 Закону № 1404-VІІІ, копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 Закону № 1404-VІІІ, боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій.

Суд констатує, що недоторканність житла є однією з конституційних гарантій громадян.

Так, у відповідності до вимог статті 30 Конституції України, не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Статтею 311 ЦК України передбачено право на недоторканність житла.

У частинах першій та другій статті 311 ЦК України зазначено, що житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення у ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року.

Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

Відповідно до пункту 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави у права людини з метою забезпечення загального блага.

Одним із судових рішень, що допускає проникнення до житла чи до іншого володіння особи, є ухвала суду про примусове проникнення до житла під час виконання судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб).

Таким чином, рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника-фізичної особи має бути вмотивованим і ґрунтуватися на доказах, які підтверджують перешкоджання боржника вільному доступу державного виконавця до цього житла чи іншого володіння особи та ухилення його від виконання судового рішення.

Аналіз положень Закону № 1404-VІІІ та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Отже, за змістом наведених норм національного та міжнародного законодавства, проникнення у житло чи іншого володіння боржника, як обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.

Рішення суду про проникнення в житло боржника має бути вмотивоване. Це свідчить про те, що суду мають бути надані переконливі докази, які б свідчили про те, що державний виконавець (приватний виконавець) вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла чи іншого володіння боржника, проте це не дало результатів.

Юридично важливою обставиною при розгляді подання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника є не лише факт невиконання рішення та неможливість виконавця потрапити до приміщення боржника для проведення опису й арешту його майна, а саме перешкоджання виконавцю у вчиненні таких дій.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 12.03.2020 у справі № 757/41727/19-ц.

Судом установлено, що постановою Київського апеляційного суду від 24.06.2020 у справі № 376/344/16-ц (апеляційне провадження № 22-ц/824/6899/2020) ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 05.03.2020 скасовано та прийнято нову постанову, якою подання державного виконавця Сквирського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Грищенко Н.О. про надання дозволу на примусовий вхід до житла позивача залишено без задоволення.

Як установлено Київським апеляційним судом у постанові від 24.06.2020 по справі № 376/344/16-ц, судом першої інстанції не було належним чином досліджено матеріали подання та виконавчого провадження, не враховано відсутність доказів надсилання та отримання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження, а отже, що він відповідно до статті 28 Закону № 1404-VІІІ вважається повідомленим про початок примусового виконання рішення, та не встановлено, чи мав він реальну можливість виконати в добровільному порядку рішення суду, чи ухилявся останній від вчинення виконавчих дій та чи є належні підстави для такого припущення.

В межах розглядуваної справи судом із представлених відповідачем матеріалів виконавчого провадження встановлено також відсутність повідомлення державного виконавця про проведення перевірки та опису майна, яке було заплановане на 04.02.2020 чи на будь-яку іншу дату, та зобов`язання боржника надати доступ до житла. Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач був обізнаний про намір державного виконавця вчинити виконавчі дії.

Відповідачем також не доведено, що позивач на момент виїзду державного виконавця не перебував за місцем проживання та/або умисно перешкоджав проникненню в житло, у зв`язку з чим виникла необхідність саме примусового проникнення до житла, враховуючи, що постановою Сквирського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області від 04.06.2019 вже було здійснено опис та арешт майна боржника будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Крім того, пунктом 24 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 51/25 передбачено, що у разі відсутності боржника та якщо рішення може бути виконано без його участі, виконання рішення проводиться за участю стягувача або його представника та двох понятих.

Відповідно до статті 22 Закону № 1404-VІІІ, присутність понятих є обов`язковою у випадку, передбаченому частиною третьою статті 53 цього Закону, а також у разі відсутності боржника або його представника під час вчинення виконавчих дій, пов`язаних з примусовим входженням на земельні ділянки, до нежитлових приміщень і сховищ, де зберігається майно боржника, на яке звернено стягнення, або майно стягувача, яке має бути повернуто йому в натурі, до житла, іншого володіння особи для забезпечення примусового виселення з нього та вселення в нього, під час проведення опису, арешту, вилучення і передачі майна.

Як убачається з постанови Київського апеляційного суду від 24.06.2020 у справі № 376/344/16-ц, що набрала законної сили 24.06.2020, державний виконавець, виїхавши за адресою місця реєстрації та проживання боржника ОСОБА_1 , а саме АДРЕСА_1 склала акти про недопуск її у вказаний будинок від 24.02.2020 року та від 18.11.2019.

Разом з тим, апеляційний суд не визнав вказані дії державного виконавця такими, що відповідають вимогам статті 22 Закону № 1404-VІІІ та пункту 24 Інструкції з організації примусового виконання рішень апеляційний, оскільки наявні в матеріалах справи акти державного виконавця від 24.02.2020 та 18.11.2019 складені без участі понятих.

В силу вимог частини четвертої статті 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України доходить висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Як установлено частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами частини третьої статті 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач правомірність своїх дій під час судового розгляду справи не довів.

Натомість, позивачем було надано належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені ним доводи не було спростовано відповідачем.

У підсумку, з урахування вищезазначеного у сукупності, суд доходить висновку про протиправність дій відповідача щодо звернення до Сквирського районного суду Київської області з поданням про надання дозволу на примусовий вхід до житла боржника ОСОБА_1 по ВП № 59592219, а позовні вимоги вважає такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з вимогами частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 840, 80 грн. відповідно до квитанції № 0.0..1 від 29.05.2020.

Суд, керуючись частиною першою статті 139 КАС України, беручи до уваги результат вирішення спору щодо задоволення позовних вимог, присуджує позивачеві 840, 80 грн. понесених витрат з оплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Сквирського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 159, 162, 205, 242-246, 250, 255, 287 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії державного виконавця Сквирського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Грищенко Наталії Олександрівни щодо звернення до Сквирського районного суду Київської області з поданням про надання дозволу на примусовий вхід до житла боржника ОСОБА_1 по ВП № 59592219.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань Сквирського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (; адреса: 09000, Київська обл., м. Сквира, вул. Слобідська, 3) судові витрати у вигляді судового збору в сумі 840, 80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог частини шостої статті 287 КАС України, апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України, до початку функціонування ЄСІТС апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.