Справа № 300/2789/20
Суддя: Скільський І.І.
Дата ухвалення: 2021-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" червня 2021 р. справа № 300/2789/20
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Скільського І.І.,
за участі:
секретаря судового засідання Гевак Л.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області (надалі по тексту - відповідач 1), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області (надалі по тексту також - третя особа) про визнання протиправними дій щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком частини щорічної основної відпустки з 20.07.2020 по 18.08.2020) із застосуванням статті 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», та зобов`язання провести перерахунок такої винагороди за вказаний період, обчисливши її відповідно до статті 130 Конституції України і статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»; виплатити недоотриману частину такої винагороди.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу нараховано та виплачено суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 на підставі статті 29 Закону України від 14.11.2019 №294-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (в редакції Закону №553-IX) із застосуванням обмеження у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року, а не статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України від 02.06.2016 №1402-III «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до зменшення її розміру і, відповідно, порушення його прав та гарантій.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.10.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
22.01.2021 судом постановлено ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Згідно ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.02.2021 судом витребувано в Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області додаткові докази.
24.03.2021 закрито підготовче провадження, розгляд справи розпочато по суті.
22.04.2021 позивачем подано клопотання про залучення співвідповідача - Державної судової адміністрації, яке судом задоволено та ухвалою від 28.04.2021 залучено до участі у справі №300/2789/20 у якості співвідповідача Державну судову адміністрацію України (надалі по тексту відповідач 2).
Відповідач 1 подав 09.11.2020 до суду відзив на позов, у якому вказав, що в розумінні рішень Конституційного Суду України, обмеження виплати суддівської винагороди, правомірність якого оспорює позивач, зумовлене необхідністю усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Ураховуючи, що в спірний період тривав карантин, встановлений Кабінетом Міністрів Україні, відповідач 1 не допустив протиправних дій, діяв на підставі та в межах, передбачений Конституцією України, Бюджетним кодексом України та законами України. Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області не наділене правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, здійснювати нарахування та виплату суддівської винагороди без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону №553-ІХ). Крім того, за змістом ст.152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що мають місце з дати ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Таким чином, рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 не поширюється на правовідносини, що виникли до дня його ухвалення, а тому підстави для задоволення позову відсутні (а.с.29-36).
Також 25.05.2021 на поштову адресу суду надійшов відзив Державної судової адміністрації України, відповідно до якого представник відповідача 2 заперечила щодо задоволення позовних вимог. Вказала, що Державна судова адміністрація України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів (крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Служби судової охорони, Державної судової адміністрації України та її територіальних управлінь. Звернула увагу на обов`язок держави при визначенні Законом про Державний бюджет України доходів і видатків дотримуватися рівномірного співвідношення між ними та враховувати, на засадах справедливого неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами, загальносуспільні потреби, необхідність забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя. Також зазначила, що у період з 18.04.2020 до 28.08.2020 положення частини першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону №553-IX) були чинними і підлягали застосуванню, оскільки рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/не поширюються на правовідносини, що виникли до дня його ухвалення. Таким чином, відсутні підстави для задоволення позовних вимог (а.с. 125-128).
Позивач у судове засідання не з`явився, подавши клопотання про розгляд даної справи без його участі. У поданому клопотанні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити.
Відповідачі явку своїх представників в судове засідання не забезпечили, хоча повідомлялись належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи. Причини неявки суду невідомі.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи третя особа повідомлялася належним чином, причини неявки суду невідомі. Правом на подання письмового пояснення щодо позову, третя особа не скористалася.
У відповідності до частини 1 та пункту 1 частини 3 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Враховуючи наявність достатньої кількості доказів у справі, наявність правової позиції учасників справи щодо спірних правовідносин, судом вирішено проводити розгляд справи у відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання.
Судом встановлено, що указом Президента України «Про призначення суддів» від 24.04.2012 №286/2012 ОСОБА_1 , відповідно до статті 127 та частини першої статті 128 Конституції України, призначено строком на п`ять років суддею Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області (а.с.13 -17).
Указом Президента України «Про призначення суддів» від 12.03.2019 №69/2019 ОСОБА_1 , відповідно до частини п`ятої статті 126, частини першої статті 128 та підпункту 2 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, частини шостої статті 147, абзацу першого пункту 3 і пункту 40 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів», призначено суддею Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області (а.с. 12).
Наказом голови Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області «Про встановлення надбавки за вислугу років судді ОСОБА_1 » від 23.04.2019 №78-к позивачу встановлено щомісячну доплату з 24.04.2019 за вислугу років в розмірі 30% посадового окладу (а.с. 8).
Відповідно до довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області від 25.02.2021 №146 обмеження на період карантину суддівської винагороди судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 складає:
- за вересень 2020 року виплачено 4294,58 грн.
Загальний розмір недоотриманої суддівської винагороди складає 141 556,65 грн. (а.с.78).
Не погодившись з обмеженням розміру суддівської винагороди, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Так, за змістом частини другої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Відповідно до частини третьої наведеної статті (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11.03.2020 діє в редакції Закону №1774-VIII) базовий розмір посадового окладу, зокрема, судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Згідно статті 135 частини 5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.
Згідно наявних матеріалів справи, підставою для звернення позивача із цим позовом до суду, стало те, що Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області у період з 18.04.2020 по 28.08.2020 здійснювалося нарахування та виплата позивачеві суддівської винагороди у розмірі меншому, ніж визначено статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Нарахування та виплата суддівської винагороди у вищезазначеному періоді у меншому розмірі, зумовлена набранням 18 квітня 2020 року чинності Законом №553-ІХ, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту (тут - в редакції, яка діяла до ухвалення Рішення Конституційного Суду України №10-р/2020 від 28 серпня 2020 року): «установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша).
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга).
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті) (частина третя).
Водночас, будь-яких змін щодо оплати праці судді (суддівської винагороди) до Конституції України та Закону України «Про судоустрій та статус суддів» не вносилося.
Таким чином, вказаним Законом було визначено розмір заробітної плати (суддівської винагороди) на період дії карантину, при цьому такий розмір суддівської винагороди не узгоджувався із положеннями статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Отже, з 18 квітня 2020 року суддівська винагорода нарахована та виплачена позивачеві з урахуванням обмежень, встановлених Законом України №553-ІХ від 13.04.2020, що не заперечується відповідачами.
Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.
Так, Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».
Зокрема, у рішенні Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 зазначено, що вирішуючи питання щодо конституційності оспорюваних положень Закону №294, Конституційний Суд України виходить із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 09 липня 2007 року №6-рп/2007). Крім того, виходячи з того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України (далі - Кодекс), так само, як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини). Ураховуючи викладене, Конституційний Суд України наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.
В рішенні Конституційного суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 також констатовано, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування) (абзац п`ятий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 23 січня 2020 року №1-р/2020). Установлення граничного розміру заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування), передбачене у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України (частини перша, третя статті 29 Закону № 294), є невизначеним щодо дії в часі та не забезпечує передбачуваності застосування цих норм права.
Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001 року №1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.
Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства [України], яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 року № 969/2019.
Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (стаття 124 частина 1 Основного Закону України).
Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження, як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.
Таким чином, суд зробив висновок, що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач - 1 мав керуватися виключно Законом України «Про судоустрій та статус суддів», при цьому суд зауважує, що застосування статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» суперечить статті 130 Конституції України.
Відповідно до ч. 1-4 ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.
У такому випадку, суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.
Разом з тим, суд наголошує на тому, що питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано виключно ст. 130 Конституції України та ст.135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», що, в свою чергу, виключає можливість застосовувати інші Закони до правовідносин стосовно суддівської винагороди.
Таким чином, в силу приписів ч. 3 ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України, до спірних правовідносин суд застосовує ч. 2 ст. 130 Конституції України, а тому розмір суддівської винагороди належить визначати відповідно до ст. 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» без застосування будь-яких обмежень, що не передбачені таким Законом, та не застосовувати до спірних правовідносин ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».
За таких обставин, позивач має право на отримання суддівської винагороди за період з 18.04.2020 до 27.08.2020 у розмірі, передбаченому ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а тому викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими.
Аргументи відповідачів з приводу того, що рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020 не впливає на спірні правовідносини (що охоплюють період квітень-серпень 2020 року), на думку суду, не мають правового значення для вирішення цієї справи, оскільки у спірному випадку йдеться не про можливість ретроспективної дії даного рішення Конституційного Суду України, тобто можливості застосування рішення на правовідносини, які відбувалися до часу його ухвалення, а про донарахування позивачу не виплаченої суддівської винагороди, розмір якої був обмежений внаслідок прийняття Закону, яким, в силу положень ст.130 Конституції України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів», не може бути врегульований розмір суддівської винагороди.
Окремо суд зазначає, що доводи відповідача 1 про те, що територіальне управління може проводити нарахування і виплати лише в рамках законодавства України в межах бюджетних асигнувань на поточний фінансовий рік, є слушними, оскільки територіальне управління не може на власний розсуд тлумачити вимоги законодавства за наявності чинного Закону, який обмежував суддівську винагороду в спірний період та не є органом наділеним повноваженням, застосовувати норми Конституції України як норми прямої дії.
Всупереч вимогам частини другої статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України Закону України «Про судоустрій і статус суддів», обмеживши розмір суддівської винагороди, шляхом внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідачі у цій справі, виконуючи вимоги Бюджетного кодексу України та Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», були вимушені вчиняти дії, що порушують права та конституційні гарантії суддів. Отже, в силу своїх повноважень, відповідач 1 виконував приписи закону.
Таким чином, суд не вбачає в діях Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області протиправності, з огляду на те, що відповідач 1, як суб`єкт владних повноважень, не може обирати якою нормою права керуватись у відповідних правовідносинах.
Вказане свідчить про відсутність протиправних дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати позивачеві суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року із застуванням обмеження, що встановлені статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», тому в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити.
Однак наведене не заперечує того, що виплата позивачеві протягом спірного періоду суддівської винагороди у розмірі, що не перевищував десяти прожиткових мінімумів, відповідно до статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (зі змінами, внесеними Законом України №553-ІХ), з огляду на викладені вище мотиви, була неправомірною.
Вирішення питання щодо виплати суддівської винагороди судді є обов`язком відповідачів і повинно вирішуватися у встановленому спеціальним Законом порядку та розмірі, оскільки наведене є невід`ємним елементом гарантій незалежності суддів, які встановлені Конституцією України.
Право позивача на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від виконання обов`язків державними органами в частині врахування внесених змін до законодавчих актів чи то до формування бюджету.
Обмеження права на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі становить порушення вимог ст. 19, 130 Конституції України, ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст. 1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а державний орган, при виконанні своїх процедур, не повинен мати можливість уникати від виконання своїх обов`язків, тому вимога позивача зобов`язати відповідача провести перерахунок та виплату суддівської винагороди судді є такою, що підлягає до задоволення.
Як уже зазначалось судом вище, відповідно до довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області від 25.02.2021 №146 позивач у період з квітня 2020 по серпень 2020 року отримав суддівську винагороду в обмеженому розмірі згідно зі статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року (а.с.78).
Порушені права позивача підлягають відновленню шляхом зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області провести перерахунок та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів частини основної щорічної відпустки з 20.07.20 по 18.08.20), обчисливши її відповідно до ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 за №1402-VIII без застосування обмеження, встановленого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 №294-ІХ з урахуванням виплачених сум.
З урахуванням зазначеного, суд на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
В задоволенні решти позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається через Івано-Франківський окружний адміністративний суд або безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Скільський І.І.

Рішення складене в повному обсязі 14 червня 2021 р.