Справа № 640/9082/21
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2021-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/9082/21 Головуючий у 1 інстанції: Смолій І.В.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Кобаля М.І.

Сорочка Є.О.

За участю секретаря Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 квітня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про визнання дій протиправними, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, в якому просив визнати протиправними дії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів щодо прийняття рішення та попередження ОСОБА_1 про наступне звільнення від 09.03.2021, вручене позивачу 26.03.2021.

До суду першої інстанції від ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову, в якій заявник просив:

- зупинити дію наказу Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів від 23.12.2020 року №822:

- заборонити Державній службі України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів вчиняти дії щодо скорочення, звільнення та будь-які інші дії, пов`язані з виконанням наказу Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів від 23.12.2020 року №822.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 квітня 2021 року заяву про забезпечення позову задоволено. Зупинено дію наказу Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів від 23.12.2020 №822. Заборонено Державній службі України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів вчиняти дії щодо скорочення, звільнення та будь-які інші дії, пов`язані з виконанням наказу Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів від 23.12.2020 №822.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

17 травня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

27 травня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника ОСОБА_1 - Квасниці Яни Миколаївни надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з перебуванням представника позивача на самоізоляції.

Розгляд справи було відкладено.

03 червня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів надійшли додаткові пояснення.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається із заяви про забезпечення позову, ОСОБА_1 є директором Департаменту фітосанітарної безпеки, контролю в сфері насінництва та розсадництва, внаслідок проведеного конкурсу призначений на посаду з 10.05.2017 р. згідно наказу Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів №207-к.

Наказом Держпродспоживслужби №365-к від 21 червня 2017 року, у зв`язку з введенням в дію нових структури та штатного розпису апарату Держпродспоживслужби внесено зміни до п. 1 наказу Держпродспоживслужби від 10.05.2017 року №20-к «Про призначення ОСОБА_1 »: слова «директора Департаменту фітосанітарної безпеки, контролю в сфері насінництва та розсадництва» змінено словами «директора Департаменту фітосанітарної безпеки, контролю в сфері насінництва та розсадництва - Головного державного фітосанітарного інспектора України».

26 березня 2021 року ОСОБА_1 отримав «Попередження про наступне звільнення» від 09.03.2021 року за підписом в.о. голови Держпродспоживслужби Седика В. , у зв`язку із скороченням посади директора Департаменту фітосанітарної безпеки, контролю в сфері насінництва та розсадництва, внаслідок зміни структури та штатного розпису апарату Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів.

В попередженні ОСОБА_1 запропоновано переведення на вакантну посаду завідувача Сектору по взаємодії з асоціаціями Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів. У разі відмови від переведення, трудовий договір буде припинено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Згідно зі штатним розписом Держпродспоживслужби, затвердженого 08.12.2020 року, передбачена посада директора Департаменту фітосанітарної безпеки, контролю в сфері насінництва, розсадництва та якості зерна Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів.

Посада директора Департаменту фітосанітарної безпеки, контролю в сфері насінництва, розсадництва та якості зерна є рівнозначною займаній ОСОБА_1 посаді та наділена аналогічними посадовими обов`язками.

Таким чином, відповідно до попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 та нового штатного розпису, вбачається, що звільнення не покликане скороченням посади, оскільки, замість займаної посади директора «Департаменту фітосанітарної безпеки, контролю в сфері насінництва та розсадництва» представлена посада - директор «Департаменту фітосанітарної безпеки, контролю в сфері насінництва, розсадництва та якості зерна», яка є рівнозначною займаній позивачем посаді та передбачає аналогічні посадові обов`язки, які взагалі не відрізняється за обсягом обов`язків, повноважень, тощо, від тієї, яку ОСОБА_1 займає на даний час та з якої його попереджено про звільнення.

Заявник, також, зазначив, що відповідач, згідно з вимогами ст. 87 Закону України «Про державну службу», зобов`язаний внести зміни щодо назви посади, яку ОСОБА_1 займає (аналогічно як це зроблено з таких самих підстав наказом №365-к від 21.06.2017) або запропонувати ОСОБА_1 зазначену вакантну посаду директора «Департаменту фітосанітарної безпеки, контролю в сфері насінництва, розсадництва та якості зерна» без проведення конкурсу, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 41 Закону України «Про державну службу».

Отже, на думку ОСОБА_1 , оскаржувані дії, попередження та наказ є протиправними та такими, що підлягають скасуванню в судовому поряду, оскільки, дії відповідача, направлені на звільнення ОСОБА_1 з посади державної служби, попередження про наступне звільнення, а також, наказ №822 є безпідставним, незаконним та грубо порушує права позивача, як працівника, державного службовця та як людини на працю, захист від незаконного звільнення та гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції зазначив про обґрунтованість доводів заявника щодо наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам та інтересам, до набрання законної сили рішення в адміністративній справі, а захист цих прав та інтересів значною мірою ускладниться без вжиття заходів забезпечення адміністративного позову саме шляхом заборони відповідачу вчиняти дії щодо звільнення позивача до набрання законної сили рішенням у даній справі.

Колегія суддів не погоджується із вищевказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За приписами ч.ч. 1-2 ст. 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 27 квітня 2020 року у справі №580/2403/19 зазначив наступне: «…Підстави забезпечення позову, передбачені частини другої статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти».

Згідно ч. 4 ст. 150 КАС України, подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

Нормами статті 151 КАС України передбачено, що позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

У відповідності до ч. 2 ст. 151 КАС України, суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Таким чином, у випадку, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, або захист цих прав та інтересів стане неможливим чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також, якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом заборони вчиняти певні дії.

Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів забезпечення позову, у разі їх вжиття за клопотанням позивача.

Необґрунтоване вжиття заходів забезпечення позову може призвести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

У постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду у від 14 травня 2020 року у справі №826/16269/17 вказано наступне: «…В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування: або обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі. А також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх доводів, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам».

Отже, у випадку задоволення заяви про забезпечення позову, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також, вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

У постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 16 березня 2020 року у справі №640/4769/19 вказано, що "заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії".

Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06 березня 2008 року № 2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" висвітлено позицію щодо вжиття заходів забезпечення позову в адміністративних справах, зокрема, зазначено, що судам необхідно враховувати, що, згідно з частинами третьою та четвертою статті 117 КАС України, забезпечення позову в адміністративних справах допускається лише у двох формах: зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень чи його окремих положень, що оскаржуються; заборони вчиняти певні дії. В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Згідно з Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову перш за все необхідно перевірити наявність очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Таким чином, із наведеного слідує, що, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має пересвідчитись, що надані докази та доводи позивача переконливо свідчать про наявність підстав для забезпечення позову.

Так, з матеріалів справи вбачається, що наказом від 23.12.2020 року №822 введено в дію 23.12.2020 року структуру апарату, погоджену 26.11.2020 року Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, та штатний розпис апарату, погоджений 08.12.2020 року Міністерством фінансів, в межах граничної чисельності працівників в кількості 320 штатних одиниць.

В оскаржуваному наказі вводиться в дію нова структура та штатний розпис. Новий штатний розпис, зокрема, передбачає посаду як «директор Департаменту фітосанітарної безпеки, контролю в сфері насінництва та розсадництва та якості зерна». В оскаржуваному наказі не йде мова про скорочення посади директори Департаменту фітосанітарної безпеки, контролю в сфері насінництва та розсадництва та якості зерна», а лише про зміну назви самого Департаменту шляхом доповнення його назви словами - «та якості зерна».

В той же час, в заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 не було обґрунтовано наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, зокрема, не наведено яким саме чином невжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваного рішення ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду у даній справі, або створить перешкоди для ефективного захисту чи поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Однак, жодних доказів наявності обставин, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 150 КАС України, що можуть бути підставою для вжиття судом заходів забезпечення позову, заявником надано не було.

В той же час, наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного наказу, на які посилається заявник у своїй заяві про забезпечення позову, може бути встановлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, оцінки належності, допустимості та достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за наслідком розгляду справи по суті.

Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що позов не може бути забезпечено таким способом, який фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті судом. У разі задоволення такої заяви позивача, суд своєю ухвалою фактично подовжує правовідносини публічної служби для позивача, але ухвала суду про забезпечення позову не може бути підставою для виникнення та зміни таких правовідносин.

Даний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року №800/521/17 та постановах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року у справі №600/1136/20-а та від 20 січня 2021 року №ЗПП/320/23/20.

Також, на переконання колегії суддів, надання правової оцінки оскаржуваного наказу має здійснюватися судом у межах процедури судового розгляду, з дотриманням усіх процесуальних гарантій учасників справи, передбачених процесуальним законом, а тому, вжиття заходів забезпечення позову у такий спосіб фактично призводить до вирішення спору по суті.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що, звертаючись із заявою про забезпечення позову, заявник не навів достатньо підстав в обґрунтування наявності очевидної та реальної небезпеки заподіяння шкоди його правам та інтересам, а з мотивів та підстав заяви судом не вбачається очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення.

Слід зазначити, що сам факт звернення позивача до суду з даним позовом не може бути автоматичною підставою для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову.

Крім того, посилання заявника на можливе порушення його прав в майбутньому не може визнаватись достатнім для вжиття заходів забезпечення позову за викладених ним доводів та обставин цієї справи.

Враховуючи вищезазначене, оскільки, в матеріалах справи відсутні докази та підтвердження того, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції помилково задоволено заяву про вжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-ІV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У свою чергу, у рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" ЄСПЛ вказав, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настане подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Згідно з Рекомендацією N R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятою Комітетом міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали дійшов помилкового висновку про вжиття заходів забезпечення позову, а тому, зазначена ухвала суду підлягає скасуванню, а у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову слід відмовити.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 150, 242, 250, 308, 312, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 квітня 2021 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Кобаль М.І.

Сорочко Є.О.

Повний текст постанови виготовлено 15.06.2021 року.