Справа № 640/26125/20
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2021-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2021 року м. Київ № 640/26125/20
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Балась Т.П., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві про стягнення коштів за затримку розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі позивач або ОСОБА_2 ) з позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі відповідач) у якому позивач просить суд:

- стягнути з Головного управління Національної поліції України у місті Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки виплати повного розрахунку, з моменту фактичного звільнення - 02 лютого 2018 року по день фактичного розрахунку - 18 листопада 2019 року, в сумі 243 162,20 грн.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в день звільнення відповідачем не був проведений повний розрахунок, що є порушенням положень ст. 47, 116, 117 КЗпП України, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутися до суду. На підставі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.06.2019 у справі №640/66/19 та виконавчого листа від 30.10.2019 позивачу 18.11.2019 було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 2017 рік в сумі 3501,30 грн. Проте середній заробіток за час затримки повного розрахунку, тобто за період часу з моменту фактичного звільнення - 02 лютого 2018 року по день фактичного розрахунку-18 листопада 2019 року, виплачено не було.

За наведених обставин, на думку позивача, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 243 162,20 грн., що розраховується наступним чином: 23 016,76 грн. (сума виплат за останні 2 календарні місяці) : 62 (кількість днів в останніх 2-х місяцях) = 371,24 грн. х 655 днів (кількість календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.12.2020 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Відповідач позов не визнав, у відзиві на позов просив відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що трудову книжку позивачу видано 18.02.2018, що підтверджується розпискою від 18.02.2018 року, а розрахунок проведено 26.02.2018, що підтверджується банківською випискою по рахунку позивача.

Виходячи зі змісту рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.06.2019 по справі № 640/66/19, судом вже встановлено день фактичного повного розрахунку - 26.02.2018. Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд виходив з того, що позивачу має бути сплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 2017 рік та середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2018 по 26.02.2018, тобто станом на день фактичного повного розрахунку.

Дане судове рішення було виконано в повному обсязі, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на підставі виконавчого листа від 30.10.2019, що підтверджується випискою за 18.11.2019 з системи дистанційного обслуговування клієнтів Державної казначейської служби України.

Крім того, відповідач зазначає, що позивачем безпідставно та всупереч рішенню Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.06.2019 по справі № 640/66/19, змінено в позовній заяві дату фактичного повного розрахунку. У даних правовідносинах період затримки, розміри належних звільненому працівникові сум та дата фактичного повного розрахунку вже встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили.

Позивач скористався правом надати відповідь на відзив, у якій зазначив, що відповідач помилково посилається на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.06.2019 по справі № 640/66/19 в частині того, що судами встановлено день фактичного розрахунку з позивачем як 26.02.2018, оскільки повний розрахунок в розумінні норм 47, 116 та 117 Кодексу законів про працю України відбувся саме 18.11.2019.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходив службу в органах Національної поліції, зокрема в Оболонському управлінні поліції, та наказом Головного управління Національної поліції у м.Києві від 31.01.2018 №86 о/с звільнений зі служби з 01.02.2018 згідно з пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України Про Національну поліцію.

Вважаючи, що всупереч вимогам чинного законодавства, відповідач, у день його звільнення не здійснив з ним повний розрахунок, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Національної поліції у м.Києві, в якому просив:

- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за період затримки видачі трудової книжки та розрахунку при звільненні за період з 02.02.2018 по 26.02.2018 в сумі 8 737,20 грн.;

- стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 3 501,30 грн.;

- стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за спричинену моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.06.2019 у справі №640/66/19, яке набрало законної сили 27.09.2019, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2020, позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м.Києві задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції у м.Києві на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 2017 рік в сумі 3 501,30 грн.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції у м.Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2018 по 26.02.2018 в сумі 8 737,20 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

30.10.2019 на виконання рішення від 18.06.2019 у справі №640/66/19 Окружним адміністративним судом міста Києва видано виконавчі листи.

Відповідно до виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 (а.с. 20), позивачу 18.11.2019 було здійснено безготівкове нарахування:

- 8 737,20 грн. - середня заробітна плата за період затримання розрахунку при звільненні за період 02.02.-26.02.2018 згідно виконавчого листа від 30.10.2019 Окружного адміністративного суду міста Києва по справі №640/66/19;

- 3 501,30 грн. - грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за 2017 рік згідно виконавчого листа від 30.10.2019 Окружного адміністративного суду міста Києва по справі №640/66/19.

Таким чином, позивач вважає, що відповідно до ст. 117 КЗпП України та Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», відповідач повинен виплатити середній заробіток за час затримки повного розрахунку з моменту його фактичного звільнення - з 02.02.2018 по день фактичного розрахунку - 18.11.2019.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною четвертою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ст.116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі ст.117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд відповідно до приписів ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховний Суд у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17.

Згідно з частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України, як зауважила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Підсумовуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Виходячи із системного тлумачення наведених положень, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Наведений висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 12.08.2020 у справі № 400/3151/19.

У справі, яка розглядається, позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на належну оплату праці, що встановлено рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.06.2019 у справі №640/66/19, просив стягнути на його користь суму середньомісячного заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 02.02.2018 по 18.11.2019.

Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_1 з 01.02.2018 звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу, тоді, як фактичний розрахунок щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки проведено 18.11.2019.

Таким чином, оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, зокрема, своєчасно не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 зазначеного Порядку).

Як установлено з довідки Головного управління Національної поліції у м. Києві від 15.09.2020 № 1135, середньоденна заробітна плата позивача складає 371,24 грн.

Кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2018 (наступний день після звільнення) по 18.11.2019 (день проведення остаточного розрахунку) становить 655 днів.

З урахуванням періоду затримки розрахунку 655 днів, розрахунку середньоденного грошового забезпечення позивача 371,24 грн., розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні складає 243 162,20 грн. (371,24 грн.х655).

Між тим, у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 Верховний Суд зазначив, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, суд може зменшити належні до виплати суми. При цьому, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом у постанові від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18.

Суд для визначення суми, яку належить стягнути як середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні повинен враховувати співмірність ймовірного розміру майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні працівника, та заявлених позивачем до виплати сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Суд зазначає, що відсоток невчасно виплаченого грошового забезпечення позивача (істотність частки) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 1,44 % (3501,30 грн. / 243 162,20 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку (655 днів)) х 100).

Отже сума, яка підлягає відшкодуванню (з урахуванням принципу співмірності) становить: 371,24 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 1,44 % х 655 (дні затримки розрахунку) = 3501,54 грн.).

При цьому, суд враховує, що позивач, який був виключений зі списків особового складу військової частини 01.02.2018, лише у січні 2019 року звернувся до суду з позовом про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної відпустки.

За таких обставин, враховуючи вищенаведені правові позиції Великої Палати Верхового Суду, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 3501,54 грн. (без урахування утримання податків і зборів), що фактично відповідає сумі своєчасно невиплачених сум.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, довів правомірність своїх дій.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VI (далі - Закон №3674-VI) передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VI, за подання фізичною особою до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 № 294-IX установлено, що з 01 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 2102 гривень.

Позивачем було заявлено майнову вимогу в розмірі 243 162,20 грн., судовий збір за звернення з якою становить 2431,62 грн. (243 162,20 грн. х 1%).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за подання адміністративного позову сплачено судовий збір у розмірі 2431,62 грн., що підтверджується квитанцією від 13.11.2020 № 0.0..1 (а.с.35).

За наслідками розгляду адміністративної справи майнові вимоги позивача в частині 3501,54 грн. судом задоволені, що складає 1,44% від суми позовних вимог.

Таким чином, з огляду на часткове задоволення позовних вимог сума судового збору, яка відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає стягненню на користь позивача за рахунок відповідача, становить 35,03 грн. (2431,62 х 1,44%).

Керуючись статтями 2-5, 9, 19, 72-77, 90, 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з Головного управління Національної поліції України у місті Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки виплати повного розрахунку, з 02.02.2018 по 18.11.2019 в розмірі 3501,54 грн.

3. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Присудити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 35,03 грн. (тридцять п`ять гривень три копійки) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у місті Києві (ідентифікаційний код 40108583).

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Головне управління Національної поліції у м. Києві (ідентифікаційний , місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 15).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 14.06.2021.

Суддя Т.П. Балась