Справа № 640/13810/21
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2021-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2021 року м. Київ № 640/13810/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Клочкової Н.В., при секретарі судового засідання Бєсєді А.Ю., за результатами відкритого судового засідання в адміністративній справі за позовом

ОСОБА_1

до Оболонського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ)

про визнання протиправними та скасування постанов про стягнення виконавчого збору та про відкриття провадження на виконання оскаржуваної постанови, про зобов`язання вчинити дії,

у судове засідання сторони не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце слухання справи

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Оболонського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) (надалі - відповідач), адреса: 04212, місто Київ, вулиця Маршала Тимошенка, будинок 2Д, в якій просить суд:

- визнати протиправними та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору № 49667904 від 03 вересня 2020 року Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та постанову про відкриття виконавчого провадження № 62952698 від 04 вересня 2020 року Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ);

- зобов`язати Оболонський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешти з майна та коштів боржника ОСОБА_1 , накладені постановою про арешт майна боржника № 49667904 від 23 жовтня 2017 року та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номерами запису обтяжень № 26617783 від 23 жовтня 2017 року та № 22956883 (спеціальний розділ) від 23 жовтня 2017 року та постановою про арешт коштів боржника № 49667904 від 25 травня 2020 року.

Підставою позову вказана незгода позивача з діями виконавчого органу щодо відкриття виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов про стягнення виконавчого збору та про відкриття провадження на виконання оскаржуваної постанови, про зобов`язання вчинити дії, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання по суті.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на безпідставність винесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у зв`язку з тим, що постанову про відкриття ВП № 62952698 від 04 вересня 2020 року винесено на підставі протиправної постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 49667904 від 03 вересня 2020 року без врахування стягнутої суми виконавчого збору при попередньому виконанні.

Позивач звертає увагу, що постанова у ВП № 49667904 від 03 вересня 2020 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 35 717,67 грн, що у відсотковому співвідношенні від загальної суми стягнення за виконавчим документом становить всю суму виконавчого збору за ставкою 10% визначеною законом, прийнята без врахування виконавчого збору, частина якого була раніше стягнута при попередньому виконанні цього ж виконавчого документу, а тому, за твердженнями позивача така постанова є протиправною та підлягає скасуванню.

Також, позивач зазначив, що оскаржувана постанова у ВП № 49667904 від 03 вересня 2020 року, про стягнення виконавчого збору у розмірі 35 717,67 грн, є другою за рахунком постановою, винесеною державним виконавцем в рамках ВП № 49667904, та відповідно до цього, на переконання позивача існує всупереч вимогам законодавства одночасно дві постанови про стягнення виконавчого збору (два окремих виконавчих документа з одного і того ж питання) в рамках одного виконавчого провадження, що створює ризик покладення на позивача подвійного стягнення.

В обґрунтування протиправності винесеної постанови про стягнення виконавчого збору позивач посилався на правову позицію викладену у постанові Великою Палатою Верховного Суду від 11 березня 2020 року по справі № 2540/3203/18, відповідно до якої Верховним Судом зазначено, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини 3 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувану за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Щодо підстав для зняття арешту з майна позивач посилався на те, що відповідно до приписів вимог Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу арешт з майна знімається та про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

При цьому, позивач зазначив, що не зняття уповноваженим органом арешту з майна та коштів боржника (позивача) у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, а тому порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти відповідний арешт з майна та коштів позивача.

Керуючись викладеним, вважаючи дії та рішення державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження № 62952698 протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Станом на момент винесення судом даного рішення на адресу суду не надходило від відповідача відзиву на позовну заяву з невідомих суду причин.

Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Позивач та відповідач у судове засідання не прибули, про причини неприбуття суд не повідомляли.

При цьому, судом враховано, що відповідач із заявою про продовження строку для надання відзиву до суду не звертався, про неможливість його подання з об`єктивних причин - клопотання не подавав. Враховуючи необхідність розгляду справи протягом розумного строку, а також враховуючи те, що відповідач жодних заяв та клопотань в цій справі не подавав, будучи обізнаним про її розгляд, суд дійшов висновку про можливість винесення судового рішення у справі на підставі наявних доказів.

Суд звертає увагу на те, що дана категорія справ передбачає скорочені строки розгляду та особливості, передбачені статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно частини 1 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених статтею 287 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Згідно частини 2 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб - порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Згідно частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Враховуючи наявні у справі матеріали, наявність підтвердження належного повідомлення сторін, а також той факт, що дана категорія справ передбачає скорочені строки розгляду та особливості, при цьому відповідач мав можливість подати всі необхідні докази та пояснення через канцелярію суду або засобами поштового зв`язку, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті, враховуючи скорочений, десятиденний строк, на розгляд цієї категорії справ.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та проти чого не заперечували сторони, з відкритих джерел інформації, а саме із сайту «Єдиний реєстр боржників», ОСОБА_1 , стало відомо, що Оболонським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва завершено виконавчі провадження № 49667904 та ВП № 39551202, в яких позивач був боржником.

Також за інформацією, повідомленою представниками стягувача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у згаданих провадженнях винесено постанови про повернення виконавчого документу стягувану за його заявою, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Позивачу за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх, обтяжень, стало відомо, що на майно останнього накладено обтяження у вигляді «арешту нерухомого майна» від 23 жовтня 2017 року, підставою чого зазначено: «постанова про арешт майна боржника, серія та номер: 49667904, видавник: Оболонський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального Управління юстиції у місті Києві».

Також, за даними інформаційної бази «Єдиний реєстр боржників», позивач дізнався про те, що щодо нього як боржника Оболонським РВДВС здійснюється виконавче провадження № 62952698, відкрите 04 вересня 2020 року, стягувачем у даному провадженні є Оболонський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

На підставі викладеного, позивач звернувся до Оболонського РВ ДВС мі Київ із проханням:

- надати інформацію про те, з яких підстав при поверненні виконавчого документу стягувачу відповідно до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» Оболонським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не було знято обтяження (арешти) у виконавчому провадженні № 49667904 з належного ОСОБА_1 нерухомого майна;

- надати інформацію, на виконання якого виконавчого документу було відкрито виконавче провадження № 62952698, та надати належним чином засвідчені копії постанов про відкриття вказаних виконавчих проваджень та виконавчих документів, щодо яких такі провадження здійснюються.

Листом № 12070 від 05 травня 2021 року Оболонським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) старшим державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Єтужуком Павлом Петровичем повідомлено позивача про те, що виконавче провадження № 62952698 було відкрито на виконання постанови № 49667904 від 03 вересня 2020 року, виданої Оболонським РВ ДВС у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення виконавчого збору у розмірі 35 717,67 грн.

Вважаючи рішення та дії відповідача щодо відкриття виконавчого провадження № 62952698 щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору протиправними, позивач звернувся до адміністративного суду з даною позовною заявою.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

На час виникнення спірних правовідносин спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (надалі - Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII).

Зокрема, суд звертає увагу, що 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, на підставі чого Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (надалі - Закон України «Про виконавче провадження» № 606-XIV), у свою чергу, втратив чинність (крім статті четвертої, яка втрачає чинність через три місяці з дня набрання чинності Законом № 1404-VIII).

Відповідно до пункту 7 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII встановлено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

З аналізу матеріалів справи та наведених норм суд приходить до висновку, що виконавче провадження у даній справі було розпочато на підставі Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, який був чинний на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (17 грудня 2015 року).

Водночас, суд звертає увагу, що оскаржуване позивачем рішення про стягнення виконавчого збору державним виконавцем було прийняте, вже на підставі Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ, прикінцевими та перехідними положеннями якого встановлено, що після набрання чинності цього Закону виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідачем оскаржувану постанову винесено 03 вересня 2020 року, тобто в період дії Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ.

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

При цьому, стаття 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (в редакції станом на дату винесення оскаржуваної постанови) визначає, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

В свою чергу, з інформації наявної в Автоматизованій системі виконавчих проваджень судом було встановлено, що органом виконавчої служби на момент відкриття виконавчого провадження було винесену постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 35 717,67 грн.

Відповідно до частини 9 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Тобто, норми Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII не встановлюють залежності між прийняттям постанови про стягнення виконавчого збору та обставинами вчинення державним виконавцем дій по здійсненню примусового стягнення з боржника в межах виконавчого провадження, оскільки законодавчо прямо визначається обов`язок державного виконавця прийняти постанову про стягнення виконавчого збору одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

Більше того, на це вказує і та обставина, що розмір виконавчого збору законодавчо поставлений у відсоткову залежність від суми, що підлягає примусовому стягненню, а не від суми, яка є фактично стягнутою в межах виконавчого провадження.

Суд зауважує, що правова позиція щодо застосування статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ викладена в постановах Верховного Суду від 19 вересня 2019 року по справі № 420/1373/19, від 20 листопада 2019 року по справі №480/1558/19, згідно якої фактичне виконання судового рішення, крім випадку такого виконання до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень не є обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, в даному контексті суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що аналогічне правове регулювання діяло і станом на час відкриття ВП № 49667904.

Так, суд зауважує, що відповідно до вимог статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, який був чинним до 05 жовтня 2016 року (дата набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII), в редакції, чинній станом на момент відкриття ВП № 49667904 встановлено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною 2 статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

При цьому, суд звертає увагу, що виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Відповідно до частини 2 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Тобто, добровільне виконання боржником судового рішення у строк, встановлений статтею 25 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, визнавалось підставою для звільнення його від сплати виконавчого збору та інших витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. Дана норма була спрямована на стимулювання добровільного виконання рішень суду та підвищення ефективності виконавчого провадження.

Разом з тим, невиконання боржником у встановлений строк виконавчого документу в добровільному порядку було підставою для примусового виконання такого документу, що, в свою чергу, тягло за собою застосування специфічних санкцій майнового характеру, а саме - стягнення виконавчого збору та інших витрат виконавчого провадження, як це передбачено і вимогами Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII.

Відповідно, наведене правове регулювання питання стягнення виконавчого збору, що визначене нормами Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (в редакції, чинній на момент відкриття ВП № 49667904) та Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (в редакції, чинній на момент прийняття постанови про стягнення виконавчих витрат від 03 вересня 2020 року), є аналогічними.

З наведеного вбачається, що Закон України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (в редакції, чинній на момент відкриття ВП № 49667904), так само як і Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (в редакції, чинній на момент прийняття постанови про стягнення виконавчих витрат від 03 вересня 2020 року), не ставлять можливість застосування санкцій у вигляді стягнення виконавчого збору в залежність від фактичного вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду або іншого виконавчого документу.

При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу, що дійсно, відповідно до частини 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 лютого 2016 року (в редакції станом на 05 жовтня 2016 року), виконавчий збір стягувався державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Водночас, суд зауважує, що станом на дату винесення оскаржуваної постанови, відповідно до норм законодавства чинного на відповідний момент, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, внаслідок чого доводи позивача про те, що виконавчий збір стягується залежно від фактично стягнутої суми є безпідставними.

Відповідно до частини 3 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини 1 статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Вказаними нормами Закону України «Про виконавче провадження» № 1404, чинними на час прийняття оскаржуваної постанови, передбачено винесення уповноваженим виконавчим органом постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню з боржника, у разі повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 цього Закону, що, як вбачається з матеріалів справи відповідачем і було зроблено.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що оспорювана постанова винесена відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом України «Про виконавче провадження» № 1404 (який був чинним на момент винесення оскаржуваної постанови).

Вищенаведене правове регулювання спростовує доводи позивача про незаконність стягнення виконавчого збору за відсутності фактичного стягнення боргу.

Суд зауважує, що доводи позивача ґрунтуються на попередній редакції частини 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404 (до внесення змін Законом № 2475-VIII від 03 липня 2018 року, що набрали чинність 28 серпня 2018 року), яка не була чинною на час винесення оскаржуваної постанови, тому не підлягає застосування до спірних правовідносин.

Згідно частини 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що державний виконавець визначає суму виконавчого збору у постанові про відкриття виконавчого провадження, а у випадку повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) постанова про стягнення виконавчого збору має бути прийнята не пізніше наступного дня з дня наведених обставин. При цьому, останнє повноваження реалізується державним виконавцем, якщо виконавчий збір ще не стягнуто. Крім того, наведені норми дозволяють державному виконавцю вирішити питання про стягнення виконавчого збору, як у постановах про відкриття виконавчого провадження, закінчення виконавчого провадження так і в окремій постанові, якою вирішується питання про стягнення виконавчого збору.

Як вже було зазначено судом вище, в даному випадку виконавче провадження відкрито до набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII.

Суд зауважує, що питання про стягнення виконавчого збору вирішено через подання стягувачем заяви про повернення виконавчого документу, що не суперечить вимогам статті 40 цього Закону.

В свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що постанова про стягнення виконавчого збору (від 03 вересня 2020 року) прийнята не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (03 вересня 2020 року), а навіть у той же день.

Отже, враховуючи вищевикладене в сукупності, виходячи з аналізу наявних в матеріалах справи доказів, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

В той же час, суд вважає необґрунтованими посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 № 2540/3203/18, оскільки, з аналізу вказаної постанови прийнятої Великою Палатою Верховного Суду в рамках справи № 2540/3203/18 судом встановлено, що у вказаній справі на предмет правомірності розглядалась постанова про стягнення виконавчого збору від 03 серпня 2018 року, тобто постанова, що була прийнята органами виконавчої служби в період дії редакції частини 2 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, яка передбачала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, в той час як в рамках спірних правовідносин виконавчий збір стягується від суми, що підлягали чи підлягають стягненню, а не фактично стягнутої.

З огляду на обставини справи, яка розглядається, і характер спірних правовідносин, релевантними для врахування при вирішенні цієї справи згідно з частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України є постанови Верховного Суду від 28 квітня 2020 року № 520/9144/18, від 28 жовтня 2020 № 640/21075/19 винесені у справах у подібних правовідносинах.

В свою чергу суд звертає увагу, що у вказаних постановах Верховний Суд дійшов висновку про застосування до правовідносин щодо винесення державним виконавцем постанови про стягнення з боржника виконавчого збору, прийнятої після 28 серпня 2018 року у межах виконавчого провадження, відкритого відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» № 606, саме приписів статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404 (у редакції, чинній з 28 серпня 2018 року). При цьому визнано необґрунтованими доводи скаржників про те, що обов`язковою умовою стягнення виконавчого збору в рамках виконавчого провадження є саме фактичне примусове стягнення суми коштів, оскільки позивач посилається на правові норми Закону України «Про виконавче провадження» № 1404 у редакції, яка була чинною до внесення змін.

Під час розгляду судом даної справи, позивачем не було зазначено, а судом не встановлено підстав, передбачених частиною 5 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404, за яких виконавчий збір не стягується, а саме: 1) за виконавчими документа-ми про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Також позивачем не зазначено, а судом не встановлено підстав, передбачених частиною 9 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404, за яких виконавчий збір не стягується, а саме виконання позивачем рішення до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Враховуючи обставини справи, їх правове регулювання та висновки Верховного Суду у справах у подібних правовідносинах, суд дійшов висновку про правомірність оскаржуваної постанови, яка прийнята відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом України «Про виконавче провадження» №1404 та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, з урахуванням обставин, що мають значення для її прийняття.

Відтак, виходячи з викладеного вище в сукупності, суд приходить до висновку, що Оболонський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) при винесенні постанови про стягнення виконавчого збору від 03 вересня 2020 року в межах виконавчого провадження № 49667904, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, у зв`язку з чим на переконання суду відсутні будь-які підстави для задоволення позовних вимог адміністративного позову позивача.

Також, оскільки вище, суд прийшов до висновку про правомірність постанов про стягнення виконавчого збору № 49667904 від 03 вересня 2020 року Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та постанови про відкриття виконавчого провадження № 62952698 від 04 вересня 2020 року Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешти з майна та коштів боржника ОСОБА_1 , накладені постановою про арешт майна боржника № 49667904 від 23 жовтня 2017 року та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номерами запису обтяжень № 26617783 від 23 жовтня 2017 року та № 22956883 (спеціальний розділ) від 23 жовтня 2017 року та постановою про арешт коштів боржника № 49667904 від 25 травня 2020 року, оскільки вказані позовні вимоги є похідними та на пряму залежать від виконання постанови про стягнення виконавчого збору № 49667904 від 03 вересня 2020 року.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Згідно з частини 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати в цьому випадку стягненню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Оболонського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов про стягнення виконавчого збору та про відкриття провадження на виконання оскаржуваної постанови, про зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому частиною 1 статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 6 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення та оскаржені у порядку, передбаченому статтями 292, 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Клочкова