Справа № 120/4600/21-а
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 червня 2021 р. Справа № 120/4600/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Поліщук І.М., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю прийнятого відповідачем рішення №35 від 26.03.2021 про відмову у призначення позивачу пенсії за віком.

Ухвалою від 17.04.2021 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує щодо задоволення даного адміністративного позову. Зокрема зазначає, що для підтвердження стажу позивачем надано трудову книжку серії НОМЕР_1 , яка містить відомості про фактичну кількість здійснених позивачем вихододнів за період роботи в колгоспі ім. Горького протягом 1979-2006 років та період отримання допомоги по безробіттю з 23.08.2006 по 20.09.2006. Разом із тим, взяти до уваги даний документ при обчислені загального стажу неможливо, з огляду на його оформлення із порушенням Інструкції №58 від 29.07.1993, а саме: дата заповнення титульної сторінки не відповідає даті внесення першого запису; вбачається неналежність відтиску печатки, яким завірено записи на титульній сторінці підприємству, яке здійснювало прийом на роботу заявника та вносило перший запис в його трудовій книжці. При цьому, при обчислені стажу позивача були враховані архівні довідки про фактичну кількість вихододнів та про заробітну плату за 1979-1987 роки. Крім того, починаючи з 01.01.1999 були враховані фактичні відомості, наявні в системі персоніфікованого обліку. Таким чином, страховий стаж заявника становить 16 років 2 місяці 15 днів, що є недостатньо для призначення пенсії за віком.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що 24.03.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Рішенням №35 від 26.03.2021 відповідач відмовив позивачу у призначені пенсії за віком, посилаючись на відсутність у нього необхідного страхового стажу. При цьому, в даному рішенні відповідач зазначив, що наявний у позивача стаж (16 років 2 місяці 15 днів) є недостатнім для призначення йому пенсії за віком. Крім того, у рішенні відповідач також вказав про неможливість врахування наданої позивачем трудової книжки серії НОМЕР_1 , яка містить відомості про фактичну кількість здійснених позивачем вихододнів за період роботи в колгоспі ім. Горького протягом 1979-2006 років та період отримання допомоги по безробіттю з 23.08.2006 по 20.09.2006, оскільки дата заповнення титульної сторінки не відповідає даті внесення першого запису, а також вбачається неналежність відтиску печатки, яким завірено записи на титульній сторінці підприємству, яке здійснювало прийом на роботу заявника та вносило перший запис в його трудовій книжці.

Незгода позивача із такою відмовою зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

У спірних правовідносинах із 01.01.2004 таким законом є Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV.

Статтею 8 Закону від 09.07.2003 №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до ст. 24 Закону від 09.07.2003 №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 26 Закону від 09.07.2003 №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.

Як уже було встановлено судом вище, в березні 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Разом із тим, рішенням №35 від 26.03.2021 відповідач відмовив позивачу у призначені пенсії за віком, посилаючись на відсутність у нього необхідного страхового стажу. При цьому, в даному рішенні відповідач зазначив, що наявний у позивача стаж (16 років 2 місяці 15 днів) є недостатнім для призначення йому пенсії за віком.

Крім того, у рішенні відповідач також вказав про неможливість врахування наданої позивачем трудової книжки серії НОМЕР_1 , яка містить відомості про фактичну кількість здійснених позивачем вихододнів за період роботи в колгоспі ім. Горького протягом 1979-2006 років та період отримання допомоги по безробіттю з 23.08.2006 по 20.09.2006, оскільки дата заповнення титульної сторінки трудової книжки не відповідає даті внесення першого запису, а також вбачається неналежність відтиску печатки, яким завірено записи на титульній сторінці підприємству, яке здійснювало прийом на роботу заявника та вносило перший запис в його трудовій книжці.

Надаючи оцінку даним обставинам, суд зазначає наступне.

Так, порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 № 58 (надалі - Інструкція).

Відповідно до п.2.4 Інструкції, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Як слідує із долученої позивачем трудової книжки серії НОМЕР_1 , остання заповнена СТОВ "Сулківське" в січні 2006 року.

При цьому, перший запис у трудовій книжці серії НОМЕР_1 містить відомості про прийняття позивача 03.01.1979 в члени колгоспу ім. Горького с. Торчин.

В той же час, обставини того, що СТОВ "Сулківське" є правонаступником колгоспу ім. Горького с. Торчин підтверджуються архівною довідкою №104 від 24.03.2021 Архівного відділу Хмільницької районної державної адміністрації.

Окрім того, як зазначає позивач у позовній заяві, відповідна трудова книжка серії НОМЕР_1 була видана йому СТОВ "Сулківське", з огляду на те, що усі документи з особового складу СТОВ "Сулківське" за 1988-2005 роки були знищені внаслідок пожежі.

Наведені позивачем обставини також підтверджуються архівною довідкою №104 від 24.03.2021 Архівного відділу Хмільницької районної державної адміністрації.

З приводу наведених вище обставин, суд вважає за необхідне зазначити, що на працівника не слід покладати ризик негативних наслідків (позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку) за формальну неправильність оформлення досліджуваного документу (трудової книжки), якщо недоліки допущені із вини адміністрації підприємства.

Такий висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеній у постанові № 687/975/17 від 21.02.2018.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Тому недотримання правил оформлення/ведення трудової книжки чи/або відновлення втраченої трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі № 677/277/17.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Головне управління не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 754/14898/15-а.

З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованою позицію представника відповідача, викладену в оскаржуваному рішенні, яка полягає у неможливості врахування трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 при обчислені його трудового стажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В даному ж випадку, враховуючи усі наведені вище обставини, суд приходить до висновку, що оскаржуване у даній справі рішення №35 від 26.03.2021 про відмову у призначенні позивачу пенсії не відповідає вимогам ст. 2 КАС України, адже прийняте відповідачем без врахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття, а тому підлягає скасуванню.

В той же час, визначаючись щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача призначити йому пенсію за віком на пільгових умовах, то суд зазначає наступне.

Так, положеннями ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Варто звернути увагу на те, що в межах розгляду заяви позивача про призначення йому пенсії, відповідач констатував наявність у позивача 16 років 2 місяці 15 днів стажу, який є недостатнім для призначення пенсії.

Крім того, в позовній заяві позивач зазначає, що відповідачем протиправно відмовлено в зарахуванні до його трудового стажу періоди його трудової діяльності з 1979 по 2006 рік.

В той же час, в межах даного позову позивач просить суд зобов`язати відповідача зарахувати до його трудового стажу періоди його роботи 01.01.1988 по 31.12.2003 та призначити йому пенсію за віком.

Разом із тим, суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б дали суду можливість ідентифікувати періоди трудової діяльності позивача, які були чи/або не були зараховані відповідачем до його трудового стажу, адже ані в оскаржуваному рішенні, ані у відзиві на позовну заяву такі періоди не окреслені.

При цьому, до матеріалів позовної заяви позивачем долучено копію трудової книжки, які містить періоди його роботи лише по 2006 рік. Відомості про будь-які інші періоди роботи позивача матеріали справи не містять.

Наведені вище обставини позбавляють суд можливості встановити наявний у позивача трудовий стаж, а також перевірити те, чи не збігається зарахований відповідачем трудовий стаж позивача із тим, який він просить зарахувати в межа даної справи.

Таким чином, враховуючи неможливість перевірки судом інформації про те, чи виконано позивачем усі визначені законом умови для призначення йому пенсії за віком, суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача з урахуванням висновків суду.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, про наявність підстав для часткового задоволення даного адміністративного позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина 3 статті 139 КАС України).

Як слідує із матеріалів справи, при зверненні до суду з даною позовною заявою позивачем сплачено судовий збір в сумі 908 грн.

При цьому, оскільки позов містив декілька вимог (дві) немайнового характеру, які хоча і частково, але підлягають задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає виходячи з кількості (а не розміру) задоволених/незадоволених позовних вимог.

Таким чином поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягає сума у розмірі 908 грн.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №35 від 26.03.2021.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення йому пенсії за віком та прийняти мотивоване рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 );

Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21036, ).

Повний текст рішення складено 17.06.2021.

Суддя Поліщук Ірина Миколаївна