Справа № 140/3473/21
Суддя: Мачульський Віктор Володимирович
Дата ухвалення: 2021-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року ЛуцькСправа № 140/3473/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Мачульського В.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Київської області про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення від 07.10.2020 №312 про скасування дозволу на імміграцію в Україні.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 07.10.2020 ГУ ДМСУ в м. Києві на підставі відповідного висновку було прийнято рішення №312 про скасування йому дозволу на імміграцію, виданого 18.02.2008. Цим же рішенням скасовано також посвідки на постійне проживання в Україні серія НОМЕР_1 від 19.02.2008 та серії НОМЕР_2 від 11.06.2013 оформлених позивачу та посвідок на постійне проживання в Україні, оформлених дітям позивача: ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 від 31.10.2011 та ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 від 14.01.2014. Зазначає, що підставою для скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне місце проживання стали ті обставини, що жодних документів на підтвердження підстав отримання ним дозволу на імміграцію в Україну не надано, та те що позивачем не було подано копії паспортних документів дітей та документи, підтверджуючі факт перебування неповнолітніх дітей на території України на момент подачі документів на отримання дозволу на імміграцію не подавалися довідки про місце проживання дітей в Україні (за кордоном).

Позивач вважає, що такий висновок суперечить вимогам чинного законодавства України та є протиправним виходячи з наступного. Під час прийняття оскаржуваного рішення відповідач керувався положеннями пунктом 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію». які передбачають можливість скасування Дозволу на імміграцію в Україну в інших випадках, передбачених законами України. Разом з тим, в оскаржуваному рішенні відповідачем не було наведено посилань на будь-які інші чинні закони України, які конкретно обумовлювали чи передбачали б такі «інші» випадки, як підставу для скасування, наданого позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

ОСОБА_1 зазначає, що згідно із висновку від 07.10.2020 перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну, покладеного в основу прийняття оскаржуваного рішення, під час проведення перевірки відповідач дійшов висновку про те, що позивачем не було надано жодного документу, який би підтверджував наявність підстав для отримання ним дозволу на імміграцію в Україну. Разом з тим, у цьому ж висновку міститься перелік документів, наданих позивачем для оформлення дозволу на імміграцію серед яких наявне посилання на копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 . Зазначеним документом є свідоцтво про народження ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Луцьк Волинської області, видане 26.03.2004 ВРАЦС Луцького міського управління юстиції. Відповідно до відомостей наведеного свідоцтва, батьками народженого ОСОБА_3 є позивач та його дружина ОСОБА_4 , обидва громадяни РФ. При цьому виходячи із наведених вище положень частин 4 та 8 статті 7 Закону України «Про громадянство» ОСОБА_3 є громадянином України від народження. Позивач зазначає, що відповідно до вищенаведених положень частин 4 та 8 статті 7 Закону України «Про імміграцію» в якості підстави передбачена можливість надання дозволу на імміграцію в Україну іноземцю, який є батьком громадянина України та зазначає, що відповідно до висновку від 18.02.2008 за результатами розгляду матеріалів позивача, складеним ВГІРФО Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві, саме факт народження сина Позивача на території України, став підставою для прийняття рішення про надання йому дозволу на імміграцію в Україну №116705 від 18.02.2008.

Також позивач вважає безпідставним твердження відповідач де останній вказує на те, що позивачем не було подано копії паспортних документів дітей та документи, підтверджуючі факт перебування неповнолітніх дітей на території України на момент подачі документів на отримання дозволу на імміграцію та довідки про місце проживання дітей в Україні (за кордоном), оскільки станом на момент подачі документів для оформлення дозволу на імміграцію діти позивача були малолітніми та за своїм віком взагалі не мали будь-яких паспортів. Крім того, на підтвердження факту перебування дітей на території України було подано довідки про їх навчання в школі та відповідні нотаріальні заяви на підтвердження адреси проживання дітей в Україні, що зазначено у висновку відповідача від 07.10.2020.

З огляду на зазначене, позивач вважає, що ухваливши оскаржуване рішення відповідач порушив права та законні інтереси позивача, оскільки протиправно обмежив його можливість проживання на території України, що ставить під ризик втрату ним роботи як єдиного джерела доходів та можливість вільно розпоряджатись належним йому майном, а тому він звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою від 12.04.2021 прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС України).

Відповідач Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Київської області у відзиві на позов №8010.9.2-17445/8010.9.2.10-21 від 26.04.2021 вимоги позову заперечує, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач вказує, що при прийняті рішення про надання дозволу на імміграцію позивачу були грубо порушені вимоги статтей 4 та 9 Закону, що призвело до прийняття рішення без наявних на те підстав та документів, які ці підстави повинні підтверджувати. На підставі вищевикладеного відповідач просив в задоволені позову відмовити повністю.

Інших заяв по суті справи на адресу суду від сторін справи не надходило. Сторони скористались своїм правом щодо подачі заяв по суті справи.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у завах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

Частина 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець Азербайжану, має паспорт НОМЕР_6 виданий органами Російської Федерації, є громадянином Російської Федерації та є батьком громадянина України ОСОБА_3 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Луцьку.

Як слідує з копії особової справи ОСОБА_1 №116707 рішенням ВГІРФО Голосіївського РУ ГУМВС в м. Києві від 18.02.2008 погоджено надати дозвіл на імміграцію гр. Росії ОСОБА_1 та рішенням у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб від 18.02.2008 №116705 позивачу та його неповнолітнім, на той час дітям, надано дозвіл на імміграцію в Україні.

На підставі зазначеного дозволу позивачу 19.02.2008 оформлено та 26.02.2008 видано посвідку на постійне проживання в Україні серія НОМЕР_7 та в подальшому 11.06.2013 в обмін посвідки на постійне проживання серія НОМЕР_7 оформлено посвідку на постійне проживання НОМЕР_2 .

07.10.2020 Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві та Київській області, за результатами перевірки законності надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну від 18.02.2008, на підставі відповідного висновку від 07.10.2020, прийнято рішення №312 (а.с.32) про скасування зазначеного дозволу на імміграцію в Україну, а також про скасування посвідок на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_8 від 19.02.2008 та серії НОМЕР_2 від 11.06.2013 оформлених позивачу та посвідок на постійне проживання оформлених дітям позивача: ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 від 31.10.2011 та ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 від 14.01.2014. Як вбачається із змісту зазначеного рішення, дозвіл на імміграцію в Україну від 18.02.2008 було скасовано на підставі пункту 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію в Україну»

Вважаючи протиправним рішення від 07.10.2020 №312 про скасування дозволу на імміграцію в Україні позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, що склалися між сторонами суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

За змістом частини 15 статті 4 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно зі статтею 2 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 Закону №3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 №2491-ІІІ (далі - Закон №2491-ІІІ, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року;

дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію;

Згідно з частини 1 статті 4 Закону №2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; 9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років (частина 2 статті 4 Закону №2491-III).

Пунктом 2 частини 1 статті 9 Закону №2491-III встановлено, що заява про надання дозволу на імміграцію подається, зокрема, особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади (частина 2 статті 9 Закону №2491-III).

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання (частина 11 статті 9 Закону № 2491-III).

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 затверджено Порядок формування квоти імміграції (далі - Порядок формування квоти імміграції) та Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень.

Пунктом 1 Порядку формування квоти імміграції встановлено, що квота імміграції формується за категоріями іммігрантів і за регіональним принципом (з урахуванням поточної демографічної ситуації) відповідно до пропозицій центральних та місцевих органів виконавчої влади.

Пропозиції стосовно осіб, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України, а також тих, що раніше перебували в громадянстві України, та батьків, чоловіка (дружини) іммігранта, його неповнолітніх дітей готуються безпосередньо ДМС (пункт 3 Порядку формування квоти імміграції).

Разом з тим, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок №1983) визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Так, підпунктом 2 пункту 2 цього Порядку №1983 передбачено, що територіальні органи ДМС приймають рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: осіб, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України «Про імміграцію» (пункт 9 Порядку №1983).

Заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах (пункт 10 Порядку №1983).

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України «Про імміграцію», а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб (пункт 11 Порядку №1983).

Відповідно до пункту 12 Порядку №1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

За змістом пункту 14 Порядку №1983, територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції ДМС, територіальні органи у місячний термін аналізують отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію і надсилають до ДМС разом з матеріалами справи дані про результати розгляду (пункт 15 Порядку №1983).

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу (пункт 16 Порядку №1983).

Отже, зі змісту наведених вище положень Порядку №1983 слідує, що територіальні органи ДМС, отримавши від особи заяву про імміграцію в Україну, у місячний термін проводять перевірку правильності її оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», а також надсилають відповідні запити до компетентних органів, висновки яких враховуються при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію.

Як вбачається з матеріалів справи син позивача ( ОСОБА_3 ) народився на території України у місті Луцьку 15.01.2004 та зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції, набув громадянство України на підставі частини 3 статті 8 Закону з 22.08.2013, що підтверджується довідкою №1103/13 від 13.11.2013 про реєстрацію особи громадянином України, виданою ГУ ДМС України в м. Києві.

Проте, в якості підстави для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію відповідач зазначив, що на час звернення позивача дитина не отримувала дозвіл на імміграцію та не набувала громадянства України, а тому позивач, як батько дитини, не мав підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Однак суд звертає увагу на те, що згідно статті 10 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

При цьому, відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону № 2491-III, дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

За приписами підпункту 1 пункту 64 Порядку № 321 посвідка скасовується територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

З аналізу наведених норм вбачається, що для скасування дозволу на імміграцію відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону № 2491-III, обов`язковою умовою є виявлення свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність стосовно іноземця або особи без громадянства.

Натомість, судом не встановлено, а відповідачем не доведено належними, допустимим та достатніми доказами обставин, що при видачі позивачу у 2008 році дозволу на імміграцію, на підставі якого також було видано посвідку на тимчасове проживання в Україні, позивачем були надані свідомо неправдиві відомості, підроблені документи або документи, що втратили чинність стосовно нього.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 21 Порядку провадження № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Пунктом 22 Порядку провадження № 1983 визначено, що для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Згідно з пунктом 23 Порядку провадження №1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Згідно з пунктом 24 Порядку провадження № 1983 рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Частиною першою статті 13 Закону № 2491-III передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Виходячи з наведеного судом встановлено, що Закон № 2491-III визначає вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта, чого доведено відповідачем не було, як і не встановлено судом.

Таким чином, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо того, що відповідачем було порушено питання щодо скасування дозволу на імміграцію, виданого позивачу, як і відсутні докази, що останнього було запрошено для надання пояснень з цього приводу.

Поряд з цим, документи, які подані позивачем для отримання дозволу на імміграцію, були перевірені територіальним підрозділом уповноваженого на це органу за місцем проживання позивача, який приймав документи позивача, перевіряв їх достовірність, відповідність вимогам законодавства, залучаючи при цьому й інші органи державної влади, які підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію не виявили, та в результаті було прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.11.2019 у справі № 820/5953/16.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що функція територіальних органів, які розглядають питання про надання дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки документів, а також запрошення для надання пояснень заявників, стосовно яких розглядається це питання.

Проте, відповідач не надав суду жодних доказів того, що ним вчинено будь-які дії з метою з`ясування обставин, які стали підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність; відповідачем не надано до суду вироку суду, яким позивача засуджено до позбавлення волі, та будь-яких доказів того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що рішення про скасування дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем також не надано суду жодного доказу, який підтверджував би порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Окремо суд наголошує на тому, що підставою для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну став, зокрема, пункт 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», згідно якого дозвіл на імміграцію може бути скасовано в інших випадках, передбачених законами України. В ході розгляду справи відповідачем не вказано які саме інші випадки, передбачені законами України, стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.09.2019 у справі № 815/3420/17.

Отже, відповідачем не надано суду належних доказів існування обставин, що передбачені статтею 12 Закону України «Про імміграцію», які надавали б йому підстави для скасування дозволу на імміграцію.

Таким чином, відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Разом з цим, у контексті зазначеного, суд звертає увагу, що позивач має сина - громадянина України, про що свідчать довідки про реєстрацію особи громадянином України, та ID паспорт громадянина України № НОМЕР_9 , що відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону №2491-ІІІ дає йому позаквотне право на отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Так, міжнародними договорами, ратифікованими Україною встановлено, що дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (Конвенція про права дитини, затверджена ООН від 20 листопада 1989 року, Конвенція (Конвенцію ратифіковано постановою BP №789-ХІІ від 27.02.91 (ст.9).

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним, такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини (Конвенція про контакт з дітьми (ETS №192) (укр/рос) № ETSN192 ,15.05.2003, Конвенція, Рада Європи (Конвенцію ратифіковано з заявою Законом № 166-V від 20.09.2006 (ст. 4).

Згідно з частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, згідно із судовою практикою Європейського суду з прав людини «для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання» (постанова по справі «МакМайкл проти Сполученого Королевства» (McMichael v. UnitedKingdom) від 24.02.1995 р., Series A, № 307, р. 55, § 86).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, втручання органу державної влади в сімейне життя позивача є неправомірним, під час прийняття рішення не враховувалась наявність неповнолітніх дітей та їх законне право на проживання разом з батьками.

Окрім цього, згідно з положеннями статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.11.2019 у справі № 820/5953/16.

Таким чином, відповідачем, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли, оскільки при видачі дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні відповідач підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання йому дозволу на імміграцію в Україну.

Поряд з цим варто звернути увагу, що навіть якщо в 2008 році дозвіл на імміграцію позивачу оформлено через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Вказана правова позиція також міститься в постановах Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №820/2262/17, від 09.07.2020 у справі № 823/407/18, від 30.01.2020 № 2340/2851/18.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду справи відповідачем не доведено належними та допустимими доказами наявність передбачених законодавством підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінивши спірне рішення відповідача, з урахуванням положень частини другої статті 2 КАС України, суд вважає його необґрунтованим, оскільки у рішенні №312 року не вказано, чому саме скасоване дозвіл на імміграцію, і на підставі якого закону. У вказаному рішенні лише процитовано пункту 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» без зазначення та обґрунтування підстав скасування дозволу на імміграцію.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про те, що рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 07.10.2020 №312 про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 07.10.2020 №312 щодо громадянина РФ ОСОБА_1 прийнято з порушенням вимог стаття 2 КАС України, а саме, необґрунтовано, без наявності підстави для скасування позивачу дозволу на імміграцію, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення - позивач проживає на території України разом з родиною, дитина позивача проживає разом з батьками в Україні та має громадянство України; без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересів позивача; без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Судом також враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить висновку про задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як слідує з матеріалів справи позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в сумі 908,00 грн., що підтверджується квитанцією від 01.04.2021 № ВНН0-НН50-9971-63С8.

Таким чином, за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Київської області на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Керуючись статтями 2, 72-77, 90, 139, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Київської області від 07.10.2020 №312 про скасування дозволу на імміграцію в Україні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київської області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень нуль копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_10 ).

Відповідач: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Київської області (02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4А, ).

Головуючий

Суддя В.В. Мачульський