Справа № 640/4043/20
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2021-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2021 року м. Київ № 640/4043/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Чудак О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

20.02.2020 ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) через представника звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі - ГУ ПФУ), у якій, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:

- визнати дії ГУ ПФУ щодо перерахунку та виплати пенсії з 01.05.2016 з обмеженням максимального розміру пенсії, - протиправними;

- зобов`язати ГУ ПФУ провести перерахунок та здійснити виплати пенсії відповідно до вимог Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби», без обмеження її максимального розміру, починаючи з 01.05.2016, з урахуванням раніше виплачених сум;

- стягнути з ГУ ПФУ шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 судові витрати, зокрема витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом цього спору.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив про неправомірність обмеження максимального розміру його пенсії та виплати її не в повному обсязі, оскільки це суперечить вимогам законодавства.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду м. Києва Чудак О.М. від 09.04.2020 прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за його позовом. Ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

13.08.2020 від ГУ ПФУ до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача, зокрема, зазначив, що на позивача розповсюджуються положення Закону України від 08.07.2011 № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (далі - Закон № 3668-VI) щодо обмеження максимального розміру пенсійної виплати.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши пояснення, надані учасниками судового процесу, а також докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з 19.08.2005 перебуває на обліку в ГУ ПФУ та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону № 2262-ХІІ, як особа, яка проходила військову службу. Основний розмір пенсії - 95 % сум грошового забезпечення.

Позивачу неодноразово перераховувалась пенсія.

Зокрема, з 01.06.2016 ГУ ПФУ здійснило перерахунок пенсії позивача на підставі довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.2016 № 493 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 р. № 304 та визнання такою, що втратила чинність, постанови Кабінету Міністрів України від 30 червня 2005 р. № 518», виданої Державною службою України з надзвичайних ситуацій у червні 2017 року № 20-271/1. Підставою для здійснення такого перерахунку пенсії зазначено Закон України від 03.10.2017 № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій».

Згідно із вказаної довідки, виданої ОСОБА_1 у тому, що грошове забезпечення за нормами чинними на 01.05.2016 за посадою першого заступника Міністра України з питань надзвичайних ситуацій становить 26390, 00 грн.

Після перерахунку позивачу пенсії з 01.06.2016 її підсумок (з надбавками) склав 25501, 22 грн та з урахуванням максимального розміру пенсії - виплачується 13970, 32 грн.

Згідно наданої відповідачем суду копії пенсійної справи позивача, судом встановлено, що обмеження максимальним розміром виплати пенсії позивачу відбулось саме з 01.06.2016, та яка у 2017 та 2018 роках - обмежена максимальним розміром 13 970, 32 грн, з 01.01.2019 обмежена максимальним розміром 14970, 00 грн, з 01.12.2019 - 16380, 00 грн.

13.01.2020 позивач звернувся до ГУ ПФУ із заявою щодо належного його пенсійного забезпечення, на яку листом від 05.02.2020 № 454-186/Ч-02/8-2600/20 ГУ ПФУ повідомило позивача про те, що зважаючи на статтю 2 та пункт 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3668-VI сума його пенсії після перерахунку з 01.06.2016 не змінилась та становила 13970, 32 грн. Пенсія виплачується у розмірі, що не перевищує десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність: з 01.07.2018 - 14350, 00 грн; з 01.12.2018 -14970, 00 грн; з 01.07.2019 - 15640, 00 грн; з 01.12.2019 - 16380, 00 грн відповідно до вимог діючого законодавства.

Не погоджуючись із обмеженням ГУ ПФУ максимальним розміром виплати пенсії за вислугу років, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд врахував наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, є Закон № 2262-ХІІ.

Механізм обчислення пенсій особам відповідно до Закону № 2262-ХІІ здійснюється відповідно до статті 43 вказаного Закону, до якої неодноразово вносились зміни.

Зокрема, відповідно до Закону України від 08.07.2011 № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» викладено частину 5 статті 43 Закону № 2262-ХІІ в наступній редакції: «Максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність».

В той же час, пунктом 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону установлено, що обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом. Якщо внаслідок прийняття цього Закону розмір пенсії зменшується, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.

Законом України від 24.12.2015 № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 911-VIII) частину п`яту статті 43 Закону № 2262-ХІІ доповнено реченням такого змісту: «Тимчасово, у період з 01січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень».

Пунктом 2 Прикінцевих положень цього Закону передбачено, що дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії, а саме щодо обмеження максимального розміру пенсій в період з 01.01.2016 по 31.12.2016 розміром 10740 гривень, застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 01.01.2016.

В подальшому, відповідно до підпункту 3 пункту 1 розділу I Закону України від 12.04.2016 № 1080-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо соціального захисту резервістів, які постраждали внаслідок участі в антитерористичній операції, та членів їх сімей» статтю 43 Закону № 2262-ХІІ після частини третьої доповнено двома новими частинами, у зв`язку з чим частина п`ята цієї статті стала частиною сьомою без змін у змісті.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 8, частина друга статті 19 Конституції України).

Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 грн.

Згідно пункту 2 резолютивної частини цього рішення №7-рп/2016 положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Свої висновки Конституційний Суд України обґрунтував тим, що обмеження максимального розміру пенсії та призупинення виплати призначеної пенсії особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом №2262, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.

Отже, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ зі змінами, які визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто, з 20.12.2016.

Відповідно до Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 01.01.2017, у частині сьомій статті 43 Закону №2262-ХІІ слова і цифри «у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року».

Таким чином, частина сьома статті 43 Закону № 2262-ХІІ, в редакції Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 1774-VIII), який набрав чинності з 01.01.2017, передбачає, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31.12.2017, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

При цьому, Законом №1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017, норми частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ не відновлені, хоча й були фактично внесені зміни стосовно продовження періоду тимчасового обмеження максимального розміру пенсії.

Разом з тим, відповідно до №3668-VI, в редакції Закону № 911-VIII, було визначено, що максимальний розмір пенсій, призначених (перерахованих) відповідно до Закону № 2262-ХІІ не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Крім того, згідно статті 2 Закону № 3668-VI (в редакції Закону № 1774-VIII , що була чинною на момент перерахунку пенсії позивачу) визначено, що максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Закону № 2262-ХІІ не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31.12.2017, максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Закону № 2262-ХІІ не може перевищувати 10740 гривень.

Однак, відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону №3668-VI обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.

Суд зазначає, що зі змісту вищенаведених норм Закону №3668-VI вбачається, що обмеження максимальним розміром пенсії не застосовується до пенсій, які призначені до набрання чинності цим законом, тобто до 01.10.2011.

Водночас, обмеження пенсії максимальним розміром 10740,00 грн з 01.01.2016 по 31.12.2017 десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність з 01.01.2018 застосовуються до тих пенсій, що призначені після набрання чинності Законом №3668-VI.

Оскільки позивач отримує пенсію на підставі Закону № 2262-ХІІ, яка йому призначена з 19.08.2005, суд вважає, що відповідачем неправомірно при її перерахунку з 01.06.2016 обмежено розмір виплати такої пенсії на підставі норм Закону № 3668-VI.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суд від 03.10.2018 у справі №127/4267/17.

До того ж суд зазначає, що за правилами частини другої статті 55 Закону № 2262-ХІІ нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

У справі, яка розглядається судом встановлено, що після перерахунку позивачу пенсії з 01.06.2016, вона була нарахована, але виплачувалась в обмеженому розмірі з 01.06.2016 - у розмірі 13970, 32 грн; з 01.07.2018 - 14350, 00 грн; з 01.12.2018 -14970, 00 грн; з 01.07.2019 - 15640, 00 грн; з 01.12.2019 - 16380, 00 грн.

На підставі вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити частково, оскільки обмеження виплати пенсії позивача максимальним розміром було протиправно здійснено ГУ ПФУ з 01.06.2016.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх часткового задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 10 частини першої статті 5 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір», тому розподіл судових витрат зі сплати судового збору не здійснюється.

Разом із цим позивачем заявлено вимогу щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною другою статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Зазначені положення кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя №R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Відповідно до пунктів 1, 5, 6 статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; захист - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні захисту прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

З приводу зазначеного питання висловлювався і Конституційний Суду України, так, пунктом 3.2 рішення від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Також Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті частини другої статті 3, статті 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

Отже, з викладеного слідує, що до правової (правничої) допомоги належать, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру тощо.

За змістом пункту 1 частини 3 статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 цього ж Кодексу).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 Кодексу).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 КАС України).

При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у додаткових постановах Верховного Суду від 11.12.2019 та від 12.12.2019 у справі №2040/6747/18 (адміністративне провадження №К/9901/17099/19, №К/9901/17108/19, №К/9901/18639/19).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у додаткових постановах Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №826/841/17 (адміністративне провадження №К/9901/5157/19), від 24.10.2019 у справі №820/4280/17 (адміністративне провадження №К/9901/11712/19), від 12.12.2019 у справі №2040/6747/18 (касаційні провадження №К/9901/17099/19, №К/9901/17108/19, №К/9901/18639/19), у постанові Верховного Суду від 24.03.2020 у справі №520/6161/19 (адміністративне провадження №К/9901/5378/20).

Так, на підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано копії таких документів: договору від 30.01.2020 №1 про надання професійної правової допомоги (т. 1 а.с. 39-40), додаткової угоди від 30.01.2020 №1 (т. 1 а.с. 41), акта-рахунку надання послуги від 19.02.2020 №1-1 (т. 1 а.с. 45), квитанції від 19.02.2020 №5459 (т. 1 а.с. 46) про перерахування позивачем на розрахунковий рахунок ТОВ «Україна - 5000» коштів у розмірі 20 000,00 грн з призначенням платежу «Надання правової допомоги згідно із договором від 30.01.2020». Також надано копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (т. 1 а.с. 42-43) та ордеру на надання правової допомоги (т. 1 а.с. 44).

Відповідно до умов договору про надання професійної правничої допомоги від 30.01.2020 №1, укладеного між ОСОБА_1 (замовником) та ТОВ «Україна - 5000» (виконавець), в особі директора ОСОБА_2 та працівників адвокатів Чучковською А.В. , Чучковською О.В. , предметом договору є надання виконавцем усіма законними методами та способами правової допомоги замовнику у всіх справах, які пов`язані та можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів, а замовник зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених даним договором.

Згідно з пунктом 5.1 договору детальний перелік послуг, а також розмір (без ПДВ) та порядок оплати замовником виконавцю гонорару та фактичних витрат, пов`язаних із виконанням даного договору, окремо обумовлюються сторонами та може визначатись додатковою угодою до даного договору.

У відповідності до пункту 1 додаткової угоди від 30.01.2020 до договору про надання професійної правничої допомоги від 30.01.2020 №1, вартість послуг з надання правової допомоги згідно договору від 30.01.2020 №1 щодо представництва інтересів замовника за позовом ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, яка буде розглядатись в Окружному адміністративному суді міста Києва, становить 20 000, 00 грн (двадцять тисяч гривень).

Обґрунтовуючи розмір заявленої суми позивач посилався на те, що відповідно до умов договору, ним понесені наступні витрати на професійну правничу допомогу, які наведені в акті-рахунку надання послуг від 19.02.2020 №1-1:

1) дві консультації щодо порядку визнання дій ГУ ПФУ в м. Києві протиправними та зобов`язання вчинити дії та переліку документів, необхідних для складання відповідного позову - 2 години;

2) аналіз законодавства щодо предмета спору (виплата пенсії військовослужбовцю без обмеження її максимальним розміром) - 3 години;

3) звернення з адвокатським запитом, у тому числі щодо отримання копій документів до державних органів - 1 година;

4) складання позовної заяви в порядку адміністративного судочинства - 3 годин;

5) формування та оформлення пакету документів до позовної заяви - 1 година.

Загальна вартість робіт (послуг) склала 20 000, 00 грн (двадцять тисяч гривень).

Витрати на виконання договору про надання професійної правничої допомоги від 30.01.2020 №1, сплата яких підтверджуються квитанцією від 19.02.2020 №5459 на суму 20 000,00 грн, відносяться до витрат на професійну правничу допомогу та в розумінні приписів статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України є судовими витратами позивача.

При цьому, вказані судові витрати, з урахуванням наданих доказів є доведеними та повністю відповідають вимогам приписів статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України та підлягають стягненню пропорційно до задоволених вимог у відповідності до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

З огляду на викладене, суд звертає увагу на зміст частини 4 статті 134 КАС України, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі №640/18402/19 (адміністративне провадження №К/9901/27657/20).

Також суд звертає увагу на положення частини 7 статті 134 КАС України, за якою обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Заперечуючи проти заявленого розміру судових витрат на правничу допомогу представник відповідача стверджує про ненадання позивачем достатніх доказів сплати суми коштів за правничу допомогу та належного обґрунтування алгоритму визначення ціни за такі послуги.

При цьому, доводи відповідача щодо неспівмірності витрат на правову допомогу не підкріплені будь-якими доказами на підтвердження таких обставин, зокрема, доказами завищення вартості наданих послуг у порівнянні з аналогічними послугами, що надані іншими адвокати.

Крім того, докази сплати наявні в матеріалах справи та вже проаналізовані судом, в той час як на позивача не покладено обов`язок обґрунтовувати алгоритм визначення ціни.

За таких умов, проаналізувавши вказані обставини, суд дійшов висновку, що в даній справі витрати на правову допомогу є реальними, підтвердженими матеріалами справи, а заперечення представника відповідача, викладені у відзиві, необґрунтованими.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати дії Головного управління пенсійного фонду України в місті Києві щодо перерахунку та виплати з 01.06.2016 ОСОБА_1 пенсії з обмеженням максимального розміру пенсії, - протиправними.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві провести перерахунок та здійснювати виплати ОСОБА_1 пенсії, відповідно до вимог Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», без обмеження її максимального розміру, починаючи з 01.06.2016, з урахуванням раніше виплачених сум.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн (двадцять тисяч гривень нуль копійок).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, код Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України 42098368).

Суддя О.М. Чудак