Справа № 147/204/21
Суддя: Мудрак А. М.
Дата ухвалення: 2021-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 147/204/21
Провадження № 2-а/147/3/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року смт.Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Мудрак А.М.,

з участю секретаря Чудак Г.І.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Дудіна Л.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції у Вінницькій області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом про скасування постанови серії БАА №507101 від 26.11.2019. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 25.02.2021 року, він ознайомився з матеріалами виконавчого провадження ВП №61286261 та дізнався, що 26.11.2019 року відносно нього винесено постанову Серія БАА №507101 за адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.126 КУпАП, та накладено штраф у розмірі 425 грн. Про існування вказаної постанови йому відомо не було, її копію не отримував. Ознайомившись зі змістом вказаної постанови вважає, що вона винесена з грубими порушеннями норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з наступних підстав. Так в постанові вказано, що він 26.11.2019 року о 15.00 год. керував транспортним засобом «ВАЗ-21» реєстраційний номер НОМЕР_1 з деформованим та забрудненим переднім номерним знаком, на вимогу працівників поліції пред`явити документи на право керування транспортним засобом відмовився чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.126 КУпАП. Вказує на те, що не пам`ятає чи зупиняли його працівники поліції 26.11.2019 року, так як уже пройшов значний проміжок часу, але виникає логічне питання - як інспектор СРПП №3 Ладижинського ВП старший лейтенант поліції ОСОБА_2 встановив його особу, якщо він ( ОСОБА_3 ) йому не надав документи, а якщо документи були надані, то чому він в постанові написав, що не надав. Більше того незрозуміло, що це за модель транспортного засобу «ВАЗ- 21», адже у нього у власності автомобіль «ВАЗ 2121». Вважає оскаржувану постанову протиправною та такою, що підлягає до скасування, оскільки відповідно до ст. 283 КУпАП постанова у справі про адміністративне правопорушення повинна містити зокрема опис обставин, установлених при розгляді справи, однак у оскаржуваній постанові взагалі не встановлені обставини, які стали підставою для притягнення до адміністративної відповідальності. В зв`язку з чим просив скасувати постанову серії БАА №507101 від 26.11.2019 і закрити справу про адміністративне правопорушення відповідно до п.3 ч.3 ст. 286 КАС України.

Ухвалою суду від 29.03.2021 прийнято до свого провадження адміністративний позов та призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження.

Ухвалою суду від 11.05.2021 замінено неналежного відповідача інспектора СРПП №3 Ладижинського ВП старшого лейтенанта поліції Кусяка В.М. на Головне Управління Національної поліції у Вінницькій області.

Відзиву відповідачами не надано, заперечень на позовну заяву до суду не надходило.

Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просить скасувати постанову та пояснив, що він дійсно не пам`ятає, чи спиняли його працівники поліції 26.11.2019 та чи складали відносно нього протокол та постанову. Оскаржувану постанову він не отримував, довідався про неї від працівників виконавчої служби, коли у нього заблокували рахунки. Просив скасувати постанову як незаконну та закрити провадження. Також просив стягнути на його користь понесені ним судові витрати.

Представник позивача адвокат Дудін Л.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, за обставин викладених в позовній заяві. Додатково пояснив, що оскаржувана постанова винесена з порушеннями, не відповідає дійсності, тому просив скасувати її. Також заявив, що відповідно до вимог ст. 139 КАС України документи, що підтверджують понесені витрати позивачем на правову допомогу будуть надані протягом п`яти днів відповідно до закону.

Представник відповідача Головного управління національної поліції у Вінницькій області в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений, про що наявні розписки. Причина неявки суду невідома.

Відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Заслухавши пояснення позивача та його представника на підтримку поданого позову, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Судом встановлені наступні обставини.

26 листопада 2019 року інспектором СРПП №3 Ладижнського ВП Кусяк В.М. винесено постанову серії БАА №507101, якою до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425грн. за вчинене правопорушення, передбачене ч. ст. 126 КУпАП (а.с.6).

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, 26.11.2019 в с.Оляниця водій ОСОБА_3 керував автомобілем «ВАЗ» реєстраційний номер НОМЕР_1 , на якому передні номерні знаки були забруджені та деформовані, на вимогу працівників поліції пред`явити документи на право керування транспортним засобом водій відмовився, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 126 КУпАП.

Оглянувши в судовому засіданні копію матеріалів виконавчого провадження №61286261 відносно боржника ОСОБА_1 , встановлено, що позивач ОСОБА_3 копію постанови про відкриття виконавчого провадження дійсно отримав 25.02.2021.

З самої постанови серії БАА №507101 від 26.11.2019 вбачається, що ОСОБА_3 відмовився від отримання постанови. Копію постанови надіслано рекомендованим листом №6723/203/2019 від 27.11.2019, однак підтвердження про отримання немає. Інших доказів отримання оскаржуваної постанови позивачем у встановлені законодавством строки відповідачем суду не надано.

Згідно з частинами другою-четвертою статті 258 КпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Виходячи із норм, викладених в ст. 77 КАС України, встановлено, що за загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона. При розгляді справи щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод та інтересів.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» №14 від 23.12.2005 зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній зокрема потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Верховний Суд у постанові від 23.10.2019 у справі № 357/10134/17 звертає увагу судів на приписи ст. 251 КУпАП, в якій обумовлено, що орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи на підставі доказів, тобто будь-яких фактичних даних, які встановлюються, зокрема, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також іншими документами. Звертає увагу, що відповідно до вимог статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В силу принципу презумпції невинуватості, чинної в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Згідно з оскаржуваною постановою, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у зв`язку з порушенням Правил дорожнього руху, а саме, відмова на вимогу працівника поліції від надання документів на право керування транспортним засобом.

Відповідно до ч.4 ст. 159 КАС України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву, у встановлені Законом строки, на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження порушень з боку позивача правил дорожнього руху, що дають підстави притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Згідно з п.1.9. Правил дорожнього руху особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Частиною першою статті 126 КУпАП (в редакції чинній на день винесення постанови) встановлена адміністративна відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"). .

Позивачем вказано на те, що він не пам`ятає, чи спиняли його працівники поліції, але заперечує як тоді працівники поліції встановили його особу.

В постанові серії БАА №507101 від 26.11.2019 в п.4 описової частини вказано: Особа щодо якої розглядається справа ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 місце народження - м.Тульчин, місце проживання (перебування) АДРЕСА_1 , серія та № документа, що посвідчує особу п/в НОМЕР_2 .(а.с.6).

З наданого позивачем посвідчення водія вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має посвідчення водія НОМЕР_2 , терміном дії до 29.09.2048 (а.с.3).

Тобто позивачу при винесенні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП відмова від надання документів на право керування, в підтвердження особи зазначають ті ж самі документи на право керування транспортним засобом.

Відповідачами не надано суду доказів протилежного, не спростовано позиції позивача.

Згідно з ч.2, ч.3 ст. 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувана постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не містить інформації про будь-яку фіксацію правопорушення.

Таким чином, в порушення ч.3 ст. 283 КУпАП у постанові по справі про адміністративне правопорушення не зазначено відомостей про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис правопорушення, та не вказано про те, чи взагалі таке фіксування проводилось, не надано інших доказів вчинення правопорушення.

В зв`язку з чим суд зазначає, що зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення не відповідає вимогам, передбаченим статтею 283 КУпАП.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в своїй постанові від 24.01.2019 в справі №428/2769/17.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з тим, вказане не можна розуміти таким чином, що позивач взагалі звільнений від обов`язку доказування своїх вимог, тому обов`язок доказування розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Вищевикладене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року № 536/583/17 та від 14 березня 2018 року № 760/2846/17.

Згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Частиною 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі "Алене де Рібермон проти Франції" Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 жовтня 2016 року по справі № 816/4340/14, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень.

При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом".

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа "Руїз Торіха проти Іспанії" (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Окрім зазначеного вище суд звертає увагу, що усі сумніви у правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень на користь особи-позивача. Для позивача достатньо вказати на факт прийняття рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, якщо допустимі докази для цього недоступні. У свою чергу відповідач має довести факт прийняття такого рішення чи вчинення дії і їх правомірність, або ж спростувати цей факт і довести правомірність своєї бездіяльності. У разі невиконання цього обов`язку адміністративний суд повинен задовольнити вимогу позивача і визнати протиправними рішення, дії чи бездіяльність, на які вказував позивач.

Таким чином, суд вважає, що фактичні обставини справи не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а в даному випадку відповідачем, в порушення вимог 72 КАС України, не виконано обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, не надано належних і допустимих доказів наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, що у свою чергу не дає можливості встановити винність позивача у вчиненні адміністративного правопорушення.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні у справі докази, а також те, що відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на спростування вимог позивача суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у справі обґрунтовані, постанова серії БАА №507101 від 26.11.2019 підлягає скасуванню, справа про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП закриттю за відсутністю складу правопорушення.

Згідно з ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем додано до матеріалів справи квитанцію №0.0..1 від 12.03.2021 про сплату судового збору в розмірі 454,00 грн. Відповідно до вимог ч.1 ст. 139 КАС України вимога позивача про стягнення на його користь судового збору підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 280 КУпАП, ст. 72-77, 139, 241-246, 286 КАС України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції у Вінницькій області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення задовольнити.

Скасувати постанову серії БАА №507101 від 26.11.2019 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 у виді штрафу в розмірі 425 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст. 126 КУпАП закрити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Вінницькій області судовий збір у розмірі 454,00 (чотириста п`ядтесят чотири) грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення, з урахуванням п. 3 Розділу VI Прикінцеві положення КАС України.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду, з урахуванням п. 3 Розділу VI Прикінцеві положення КАС України.

Повне найменування сторін:

позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

відповідач: Головне управління Національної поліції у Вінницькій області, адреса: 21050, м. Вінниця, вул. Театральна, 10, .

Повний текст рішення виготовлено 17 червня 2021 року.

Суддя А.М. Мудрак