Справа № 300/2118/21
Суддя: Могила А.Б.
Дата ухвалення: 2021-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про закриття провадження у справі
"15" червня 2021 р. справа № 300/2118/21
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Могили А.Б.
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Апарату Івано-Франківського міського суду, Івано-Франківського міського суду про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання до вчинення дій, стягнення моральної та матеріальної шкоди,-
ОСОБА_1 звернувся в суд із позовною заявою до Апарату Івано-Франківського міського суду в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність апарату суду, що полягає в нерозгляді заяви про видачу копії судового рішення невідкладно, або протягом трьох робочих днів з моменту подання;
- визнати протиправною бездіяльність апарату суду, що полягала в невидачі копії рішення і ненаданні письмової відмови у видачі копії рішення;
- зобов`язати апарат суду видати копію затребуваного судового рішення, або письмову вмотивовану відмову у видачі такої копії, із зазначенням порядку оскарження;
- стягнути з апарату суду 1 (одну) гривню відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої порушенням прав та інтересів позивача, гарантованих Законом України "Про доступ до судових рішень".
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.05.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
У встановлений судом строк, відповідач подав відзив на позовну заяву.
Згідно ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.06.2021 залучено Івано-Франківський міський суд в якості другого відповідача у даній справі.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши і оцінивши письмові докази по справі в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з таких підстав та мотивів.
Також, позивач зазначив, що не може повно реалізувати свої права на ознайомлення з текстом судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень, оскільки розміщений текст судового рішення містить закриті відомості про особу, щодо якої збирається відповідна інформація.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача із заявою про видачу копії судового рішення у межах Закону України "Про доступ до судових рішень".
Статтею 9 Закону України "Про доступ до судових рішень" унормовані питання щодо ознайомлення із судовим рішенням та виготовлення його копії за зверненням особи, яка не бере (не брала) участі у справі.
Так, частиною першою передбачено, що особа, яка не бере (не брала) участі у справі, якщо судове рішення безпосередньо стосується її прав, свобод, інтересів чи обов`язків, може звернутися до апарату відповідного суду з письмовою заявою про виготовлення копії судового рішення апаратом суду.
Відповідно до частини третьої вказаної статті встановлено, що у заяві особа повинна обґрунтувати, чому вона не змогла ознайомитися із судовим рішенням у Реєстрі, а також чому вона вважає, що судове рішення безпосередньо стосується її прав, свобод, інтересів чи обов`язків.
Заява розглядається відповідальною службовою особою апарату суду невідкладно, а якщо вона потребує додаткового вивчення - протягом трьох робочих днів (частина третя статті 9 Закону).
У частині сьомій цієї статті також передбачено, що в ознайомленні із судовим рішенням та у виготовленні його копії належить відмовити, якщо: 1) до суду звернулася особа, яка не має процесуальної дієздатності, або особа від імені заінтересованої особи за відсутності відповідних повноважень; 2) матеріали справи передані до іншого суду чи на зберігання до державної архівної установи, а електронна копія судового рішення відсутня; 3) судове рішення безпосередньо не стосується прав, свобод, інтересів чи обов`язків цієї особи.
З системного аналізу вказаних норм вбачається, що право на отримання копії судового рішення має особа, яка у поданому запиті (листі) обґрунтувала, чому вона не змогла ознайомитися із судовим рішенням у Реєстрі, а також чому вона вважає, що судове рішення безпосередньо стосується її прав, свобод, інтересів чи обов`язків.
Вказані обставини є умовою виникнення у відповідача обов`язку надати копію рішення, що запитується.
Рішення про відмову у наданні доступу до судового рішення викладається службовою особою апарату суду в письмовій формі із зазначенням порядку його оскарження. Воно повинно бути вмотивованим (частина 9 статті 9 Закону).

Надання дозволу на доступ до судового рішення або відмова у цьому можуть бути оскаржені до голови суду або через подання адміністративного позову до суду за правилами адміністративного судочинства (частина 10 статті 9 Закону).

Як слідує із позовної заяви, та не заперечується відповідачем у відзиві на позовну заяву, прийнявши 19.04.2021 заяву ОСОБА_1 , працівником апарату Івано-Франківського міського суду видано йому «Талон на видачу йому копії судових документів №19271», згідно з яким позивач повинен був звернутися 26.04.2021 для отримання судового рішення. Звернувшись 26.04.2021, ОСОБА_1 відмовлено у видачі судового рішення, однак письмової відмови позивач не отримав.

На думку позивача, бездіяльність відповідача в частині ненадання йому судового рішення або вмотивованої відмови у видачі такого у встановлений Законом України "Про доступ до судових рішень" термін, вчинена протиправно.

Вказане слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 4 Кодексу позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Гарантоване статтею 55 Конституції України та Кодексу адміністративного судочинства України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Водночас, як вбачається з обставин цієї справи, на момент розгляду такої, Івано-Франківський міський суд виправив оскаржуване порушення, надавши позивачу, з посиланням на частину 7 статті 9 Закону України "Про доступ до судових рішень", запитувану інформацію - вмотивовану відмову у видачі судового рішення.

Відповідь на звернення позивача від 19.04.2021 надана відповідачем 26.04.2021 за вихідним номером 01-42/397/2021, та як свідчить відтиск штампу 17.05.2021, цього дня скерована на відправлення. Згідно списку згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих, поштове відправлення за №17 направлено ОСОБА_1 за адресою, вказаною ним у заяві від 19.04.2021 - АДРЕСА_1 (а.с.22).

У відзиві відповідач вказав, що 26.04.2021 ОСОБА_1 роз`яснено, що в задоволенні його заяви відмовлено в зв`язку з тим, що судове рішення, яке ОСОБА_1 просить видати, безпосередньо не стосується його прав, інтересів чи обов`язків. Одночасно повідомлено, що на його заяву буде надана, в порядку Закону України "Про звернення громадян" письмова відмова.

Згідно п.2 розділу 8 Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.08.2019 № 814, вихідні документи надсилаються адресатам з використанням засобів поштового та електронного зв`язку, а також доставляються кур`єрською, фельд`єгерською службами.

Опрацювання документів для відправлення поштовим зв`язком здійснюється канцелярією відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 (із змінами).

Надаючи оцінку доводам відповідача щодо підтвердження направлення 17.05.2021 відповіді на заяву позивача відповідно до списку згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих, суд вважає, що такий свідчить про виконання відповідачем зобов`язання щодо повідомлення громадянина стосовно результату перевірки звернення і суті прийнятого рішення, оскільки, з такого слідує, що він містить інформацію про правильність оформлення документа (склад і розміщення в ньому всіх реквізитів), наявність і правильність зазначення адреси ОСОБА_1 .

За правилами пункту 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Зі змісту цієї норми процесуального закону випливає, що вимога про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень може бути заявлена в адміністративному позові виключно разом з вимогою про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, яка повинна бути спрямована на відновлення порушеного права.

З набранням чинності з 15.12.2017 Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким Кодекс адміністративного судочинства України викладено в новій редакції, законодавець передбачив нову підставу для закриття провадження у справі.

Зокрема, пунктом 8 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

Тобто у разі виправлення суб`єктом владних повноважень оскаржуваних порушень суд закриває провадження у справі, якщо відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Тобто гарантоване статтею 55 Конституції України і конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим.

З огляду на приписи Закону України "Про доступ до судових рішень", позивачу, попри фактичне надання судового рішення або вмотивованої відмови, забезпечувалося право на оскарження несвоєчасного надання інформації.

Разом з тим, виходячи з завдань адміністративного судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин покликане забезпечувати ефективний захист прав, свобод та інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, з метою забезпечення реалізації особою права на отримання інформації суб`єкт владних повноважень має можливість виправити допущене ним порушення шляхом надання інформації. Водночас, порушення суб`єктом владних повноважень права на своєчасність надання судового рішення або ж відмови у його видачі і у разі подальшого її надання є невідновлювальним.

В цьому випадку мало місце надання відповідачем відповіді позивачу на заяву про видачу судового рішення. Отже, негативні наслідки були усунуті шляхом надання відповіді на заяву позивача. Оскільки наявність у позивача обґрунтованого інтересу в оскарженні до суду несвоєчасного надання інформації відповідачем не знайшла свого підтвердження, то у відповідності до статті 238 кодексу адміністративного судочинства України, провадження у даній справі підлягає закриттю.

Що стосується заявленої матеріальної та моральної шкоди, яку позивач оцінює в розмірі 1 (однієї) гривні, суд зазначає, така вимога в силу пункту 23 пункту частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України є похідною позовною вимогою, котра не породжує прав і обов`язків без основної вимоги, задоволення такої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги), по суті є взаємозалежними, пов`язаними між собою підставою виникнення та поданими доказами.

До того ж, частиною 5 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про закриття провадження в справі.

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Керуючись ст.ст. 238, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Апарату Івано-Франківського міського суду, Івано-Франківського міського суду про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання до вчинення дій, стягнення моральної та матеріальної шкоди.

Повторне звернення до адміністративного суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Повернути ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) з Державного бюджету України сплачений судовий збір у розмірі 908(дев`ятсот вісім) грн. згідно квитанції №49811 від 11.05.2021.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не були вручені у день її складання в повному обсязі, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя /підпис/ Могила А.Б.