Справа № 640/4083/21
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2021-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

10 червня 2021 року м. Київ№ 640/4083/21
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М. при секретарі судового засідання Садохової В.С. розглянувши в підготовчому провадженні заяву представника відповідача про закриття провадження у адміністративній справі

за позовомУповноваженого Верховної ради України з прав людини
доМіністерства юстиції України
за участю проПрокурора визнання протиправним та нечинним наказу,
за участю представників:

позивача - Малишева М.С.,

відповідача - Коваль Є.В.,

за участі прокурора - Красножон О.М..

На підставі ч. 3 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 10 червня 2021 року проголошено вступну та резолютивну частини ухвали

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся Уповноважений Верховної ради України з прав людини з позовом до Міністерства юстиції України, в якому просить:

визнати протиправним та нечинним наказ Міністерства юстиції України від 06.05.2020 № 1587/5 (із змінами, внесеними згідно з наказами Міністерства юстиції № 2465/5 від 20.07.2020, № 2556/5 від 27.07.2020), який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06.05.2020 за № 405/34688 "Про затвердження Порядку проведення експериментального проекту щодо платної послуги з надання поліпшених побутових умов та харчування особам, узятим під варту, в слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України";

визнати протиправним та нечинним наказ Міністерства юстиції України від 20.07.2020 № 2465/5 "Про внесення змін до Порядку проведення експериментального проекту щодо платної послуги з надання поліпшених побутових умов та харчування особам, узятим під варту, в слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України", який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21.07.2020 за № 680/34963;

визнати протиправним та нечинним наказ Міністерства юстиції України від 27.07.2020 № 2556/5 "Про внесення зміни до Порядку проведення експериментального проекту щодо платної послуги з надання поліпшених побутових умов та харчування особам, узятим під варту, в слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України", який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.07.2020 за № 718/35001;

зобов`язати Міністерство юстиції України виключити з Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів України наказ Міністерства юстиції України від 06.05.2020 № 1587/5 (із змінами, внесеними згідно з наказами Міністерства юстиції № 2465/5 від 20.07.2020, № 2556/5 від 27.07.2020), який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06.05.2020 за № 405/34688 "Про затвердження Порядку проведення експериментального проекту щодо платної послуги з надання поліпшених побутових умов та харчування особам, узятим під варту, в слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України".

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду в підготовче засідання на 18 березня 2021 року.

18 березня 2021 року судове засідання не відбулося, про що складено відповідну довідку та розгляд підготовчого судового засідання відкладено до 01 квітня 2021 року.

01 квітня 2021 року до участі у справі залучено прокурора та розгляд підготовчого судового засідання відкладено до 29 квітня 2021 року

29.04.2021 року у розгляді підготовчого судового засідання оголошено перерву до 20 травня 2021 року, а в подальшому до 27.05.2021 року

27 травня 2021 року у підготовчому засіданні представником відповідача подано до суду клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою суду від 27.05.2021 року продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі № 640/4083/21 до 01 липня 2021 року, а в розгляді підготовчого судового засідання оголошено перерву до 10 червня 2021 року.

10 червня 2021 року представник відповідача подане клопотання про закриття провадження підтримав та просив його задовольнити.

В обґрунтування заявленого клопотання, представник відповідача звертав увагу, що позивач є суб`єктом владних повноважень, який наділений публічно-владними управлінськими функціями на підставі законодавства і виконує функцію держави щодо парламентського контролю за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та має відповідні встановлені Законом інструменти впливу та реагування.

На думку відповідача, виходячи з положень ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративного суду за зверненням суб`єкта владних повноважень може бути подано позов лише у випадку спору між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень, а також коли право звернення до суду з позовом до іншого суб`єкту владних повноважень надано такому суб`єкту законом.

Тобто, один орган державної влади не може звертатися з позовом до іншого органу, бо це означатиме позов держави до неї самої.

Поряд з цим, представник відповідача також звертав увагу, що звернення позивача до суду з даним позовом було ініційовано ним самостійно, без надання доказів звернення в інтересах конкретної фізичної особи. Вказане, як зазначає представник відповідача, додатково свідчить, що за своєю суттю, заявлення вимог до нього не є реалізацією позивачем своїх повноважень щодо захисту прав особи, а тому здійснено всупереч положенням чинного законодавства.

А тому, беручи до уваги викладене вище, представник відповідача вважає, що наявні всі правові підстави для закриття провадження у даній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Представник позивача заперечував проти задоволення клопотання про закриття провадження у справі, звертаючи увагу на те, що права та обов`язки Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини визначені не лише Законом України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», а й, до прикладу, законами України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», «Про захист персональних даних».

Так, відповідно до статті 101 Конституції України Уповноважений Верховної Ради України з прав людини (далі - Уповноважений) здійснює парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Рекомендацією CM/Rec (2019)6 Комітету Міністрів Ради Європи державам- членам «Про розвиток інституту омбудсмена», ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 16 жовтня 2019 року на 1357-му засіданні заступників міністрів, основним завданням інститутів омбудсмена визначено захищати та просувати права людини та основні свободи, верховенство права та демократичне управління, в тому числі за необхідності за допомогою пропозицій змін до законодавства, судових процесів або інших засобів.

Крім того, відповідно до Принципів захисту та просування інституту Омбудсмена, прийнятих Венеціанською комісією 3 травня 2019 року CDL-AD (2019) 005, після проведення розслідування Омбудсмен має право оскаржувати конституційність законів і норм або загальних адміністративних актів. Також Омбудсмену надано право виступати у відповідних органах врегулювання спорів і судах.

Вказаними правовими актами міжнародних організацій, учасником яких є Україна, та Законом України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» визначено повноваження Уповноваженого щодо запобігання та протидії дискримінації, та покладено на Уповноваженого обов`язок здійснення заходів щодо протидії дискримінації шляхом звернення до суду із заявами про дискримінацію з метою захисту суспільних інтересів.

Отже, підсумовуючи викладене вище, представник позивача зазначив, що обов`язок Уповноваженого звернутися до суду із заявою про дискримінацію з метою захисту суспільних інтересів передбачено Законом України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» та здійснено відповідно вимог пункту п`ятого частини першої статті 19 КАС України.

Прокурор також заперечував проти закриття провадження у даній справі та задоволення відповідного клопотання представника відповідача, виходячи з того, що відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» Уповноважений Верховної Ради України з прав людини у рамках здійснення парламентського контролю за додержанням конституційних прав і свобод людини та громадянина та захистом прав кожного на території України і в межах її юрисдикції запобігає будь-яким формам дискримінації та здійснює заходи щодо протидії дискримінації, а саме звертається до суду із заявами про дискримінацію з метою захисту суспільних інтересів та особисто або через свого представника бере участь у судовому процесі у випадках та порядку, встановлених законом.

Отже, на думку прокурора Уповноважений Верховної Ради України з прав людини виступає суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано оспорювані накази Міністерства юстиції України, а відтак має право в порядку адміністративного судочинства їх оскаржити.

При цьому, прокурор звертав увагу, що відповідач допускає неточність і довільне розуміння положень ст. 19 КАС України, якою на думку Мін`юсту, для можливості звернення суб`єкта владних повноважень до суду, необхідно закріплення права звернення саме до певного відповідача для вирішення конкретного спору.

Розглянувши подане клопотання про закриття провадження у справі, заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі:

1) якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства;

2) якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом;

3) якщо сторони досягли примирення;

4) якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав;

5) у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою фізичної особи або припинення юридичної особи, за винятком суб`єкта владних повноважень, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва;

6) щодо оскарження нормативно-правових актів суб`єктів владних повноважень чи окремих їх положень, якщо оскаржуваний нормативно-правовий акт або відповідні його положення визнано протиправними і нечинними рішенням суду, яке набрало законної сили;

7) щодо оскарження індивідуальних актів та дій суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані акти та дії суб`єкта владних повноважень було змінено або скасовано рішенням суду, яке набрало законної сили;

8) щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС).

Спором адміністративної юрисдикції у розумінні пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, у тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно зі статтею 46 КАС сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень. Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС).

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю;

12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень»;

13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Отже, за змістом наведених норм до адміністративного суду за зверненням суб`єкта владних повноважень може бути подано позов лише у випадку спору між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень, а також коли право звернення до суду з позовом до іншого суб`єкту владних повноважень надано такому суб`єкту законом.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04.12.2019 (справа №826/6233/17) та від 13.11.2019 (справа № 826/3115/17) зазначала, що за загальним правилом один орган державної влади не може звертатися з позовом до іншого органу, бо це означатиме позов держави до неї самої. Винятком є компетенційний спір. Втім, хоча формально цей спір вирішується у позовному провадженні, по суті це не є спором про право. Натомість у такому судовому процесі суд дає тлумачення законодавства, роз`яснюючи межі компетенції органів.

При цьому під компетенційним спором слід розуміти спір між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі - делегованих повноважень. Особливість судового розгляду компетенційних спорів зумовлена необхідністю вирішення питання про те, чи належним чином реалізована компетенція відповідача та чи не порушена при реалізації повноважень відповідача компетенція позивача.

Також для звернення до адміністративного суду суб`єкт владних повноважень як позивач повинен відповідати основним умовам, а саме: такий суб`єкт має бути наділений повноваженнями для звернення до суду.

Суд зазначає, що позивачем у даній справі є Уповноважений Верховної ради України з прав людини; відповідачем - Міністерство юстиції України, предметом - наказ Міністерства юстиції України від 06.05.2020 № 1587/5 (із змінами, внесеними згідно з наказами Міністерства юстиції № 2465/5 від 20.07.2020, № 2556/5 від 27.07.2020), який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06.05.2020 за № 405/34688 "Про затвердження Порядку проведення експериментального проекту щодо платної послуги з надання поліпшених побутових умов та харчування особам, узятим під варту, в слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України".

Таким чином, суд приходить до висновку, що предметом даної адміністративної справи є не захист інтересів держави, а захист осіб, узятих під варту, в слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України. У той же час, підстави заявленого позову не стосуються встановлення наявності чи відсутності повноважень у відповідача щодо прийняття оскаржуваних актів.

Тобто, в даній справі відсутні будь які ознаки компетенційного спору, що під час розгляду клопотання не заперечувалося представником позивача.

При цьому, виходячи з аналізу повноважень Уповноваженого Верховної ради України з прав людини, що визначені в Законі України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», суд вважає, що він може бути суб`єктом правовідносин, у яких буде застований оскаржуваний нормативно-правовий акт.

За приписами ч. 1 та 2 ст. 53 КАС у випадках, встановлених законом, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, державні органи, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до адміністративного суду із позовними заявами в інтересах інших осіб і брати участь у цих справах. При цьому Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, державні органи, органи місцевого самоврядування повинні надати адміністративному суду документи та інші докази, які підтверджують наявність визначених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб.

З метою захисту прав і свобод людини і громадянина у випадках, встановлених законом, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини може особисто або через свого представника звертатися до адміністративного суду з позовом, брати участь у розгляді справ за його позовом (заявою), а також на будь-якій стадії розгляду вступати у справу, провадження в якій відкрито за позовами (заявами) інших осіб, подавати апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, у тому числі у справі, провадження в якій відкрито за позовом (заявою) іншої особи. При цьому Уповноважений Верховної Ради України з прав людини повинен обґрунтувати адміністративному суду неможливість особи самостійно здійснювати захист своїх інтересів. Невиконання Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини вимог щодо надання зазначеного обґрунтування має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

Поряд з цим, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 160 КАС позовна заява подається в письмовій формі позивачем або особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Права Уповноваженого Верховної ради України з прав людини регламентовано ст. 13 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», відповідно до п. 10 якої встановлено, що з метою захисту прав і свобод людини і громадянина особисто або через свого представника в установленому законом порядку Уповноважений має право:

звертатися до суду про захист прав і свобод осіб, які через фізичний стан, недосягнення повноліття, похилий вік, недієздатність або обмежену дієздатність неспроможні самостійно захистити свої права і свободи; брати участь у судовому розгляді справ, провадження в яких відкрито за його позовами (заявами, клопотаннями (поданнями);

вступати у справи, провадження в яких відкрито за позовами (заявами, клопотаннями (поданнями) інших осіб, на будь-якій стадії їх судового розгляду;

ініціювати незалежно від його участі у судовому провадженні перегляд судових рішень.

Аналіз вказаних правових норм свідчить про те, неспроможність самого громадянина через фізичний стан, недосягнення повноліття, похилий вік чи з інших поважних причин звернутися до суду з заявою про захист прав і свобод - є підставою для реалізації Уповноваженим права на звернення до суду по захист чужого інтересу, а не підставою самого права.

У такому разі Уповноважений повинен обґрунтувати суду неможливість особи самостійно здійснювати захист своїх інтересів.

Тобто, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини повинен надати суду документи, які підтверджують наявність поважних причин, що унеможливлюють самостійне звернення цих осіб до суду для захисту своїх прав, свобод та інтересів. За відсутності документів на підтвердження вказаної обставини Уповноважений з прав людини не буде допущенний судом до участі в судовому процесі.

У контексті зазначених норм можна зробити висновок, що в адміністративному процесі Уповноважений Верховної Ради України з прав людини набуває статусу позивача в разі, якщо певними діями, рішеннями чи бездіяльністю порушено інтерес інших конкретних осіб, які самостійно неспроможні, за наявності певних обставин, звернутися до суду з відповідним позовом.

Суд звертає увагу, що Уповноваженим ненадано жодних належних та допустимих доказів на звернення до суду з даним позовом про захист чужого конкретного інтересу, як і доказів звернення таких осіб до позивача з вказаного приводу.

Відтак, суд вважає, що даний адміністративний позов заявлений не в інтересах інших осіб (ст. 53 КАС), а безпосередньо самим Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини на реалізацію повноважень, що визначені Законом, а саме на підставі ч. 1 ст. 10 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» з метою захисту суспільних інтересів у спірних правовідносинах.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що ухвалою про відкриття провадження у справі Міністерство юстиції України було зобов`язано не пізніше як за 7 днів до підготовчого засідання опублікувати оголошення про розгляд справи № 640/4083/21 за позовом Уповноваженого Верховної ради України з прав людини до Міністерства юстиції України про визнання протиправними та нечинними наказу Міністерства юстиції України від 06.05.2020 № 1587/5 (із змінами, внесеними згідно з наказами Міністерства юстиції № 2465/5 від 20.07.2020, № 2556/5 від 27.07.2020), який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06.05.2020 за № 405/34688 «Про затвердження Порядку проведення експериментального проекту щодо платної послуги з надання поліпшених побутових умов та харчування особам, узятим під варту, в слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України»; наказу Міністерства юстиції України від 20.07.2020 № 2465/5 "Про внесення змін до Порядку проведення експериментального проекту щодо платної послуги з надання поліпшених побутових умов та харчування особам, узятим під варту, в слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України", який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21.07.2020 за № 680/34963 та наказу Міністерства юстиції України від 27.07.2020 № 2556/5 "Про внесення зміни до Порядку проведення експериментального проекту щодо платної послуги з надання поліпшених побутових умов та харчування особам, узятим під варту, в слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України", який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.07.2020 за № 718/35001, в якому ці нормативно-правові акти були або мали бути офіційно оприлюднені».

Відповідне оголошення було відповідачем було здійснено 09.04.2021 року в Офіційному віснику України № 27.

При цьому, суд звертає увагу, що з дня опублікування оголошення про розгляд даної справи жодної заяви особою, яка вважає, що рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки, в порядку ч. 1 ст. 43 Кодексу адміністративного судочинства України, не подавалося.

У той же час, суд не бере до уваги посилання позивача на надання йому права звернення до суду із заявами про дискримінацію з метою захисту суспільних інтересів, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» Уповноважений Верховної Ради України з прав людини у рамках здійснення парламентського контролю за додержанням конституційних прав і свобод людини та громадянина та захистом прав кожного на території України і в межах її юрисдикції запобігає будь-яким формам дискримінації та здійснює заходи щодо протидії дискримінації, а саме: звертається до суду із заявами про дискримінацію з метою захисту суспільних інтересів та особисто або через свого представника бере участь у судовому процесі у випадках та порядку, встановлених законом.

Виходячи із визначення суспільний інтерес - це інтерес суспільства або усередненого представника цього суспільства, пов`язаного із забезпеченням його добробуту, стабільності, безпеки та сталого розвитку.

Суспільний інтерес можна визначити як те, що дає користь суспільству. Високий ступінь суспільного інтересу можуть мати адміністративні справи, що витікають з діяльності суб`єктів владних повноважень у процесі виконання ними публічно-владних управлінських функцій, які призвели до порушення основних прав, свобод та інтересів людини й громадянина.

Суспільний інтерес може виявлятися також у владно-організаційній ролі держави та органів місцевого самоврядування у процесі реалізації наданих їм чинним законодавством України владних повноважень у відповідних сферах суспільного життя. Саме у відносинах з реалізації владних повноважень держава та органи місцевого самоврядування можуть також виражати суспільний інтерес, задовольняючи певні потреби держави, окремих адміністративно-територіальних одиниць та одночасно всіх громадян.

Як вбачається з адміністративного позову позивачем жодним чином не обґрунтовано в чому полягає суспільний інтерес на захист якого він звертається до суду у відповідності до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» у спірних правовідносинах.

Не було наведено таких обставин і під час розгляду даної справи.

У той же час, підстави заявленого позову в частині наявності суспільного інтересу зводилися лише до констатації проведення позивачем моніторингових візитів в слідчих ізоляторах та установах виконання порань, де зафіксовано факти порушення порядку утримання в них осіб.

Отже, наведені обставини також свідчать про відсутність підстав звернення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини до суду на підставі ч. 1 ст. 10 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

Таким чином, з огляду на вище зазначені приписи законодавства, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини самостійно не наділений повноваженнями на звернення до суду з адміністративним позовом про оскарження наказ Міністерства юстиції України від 06.05.2020 № 1587/5 (із змінами, внесеними згідно з наказами Міністерства юстиції № 2465/5 від 20.07.2020, № 2556/5 від 27.07.2020), який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06.05.2020 за № 405/34688 "Про затвердження Порядку проведення експериментального проекту щодо платної послуги з надання поліпшених побутових умов та харчування особам, узятим під варту, в слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України", оскільки така можливість прямо не передбачена ані Кодексом адміністративного судочинства України, ані Законом України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини».

У той же час, суд звертає увагу позивача, що він має право в порядку п. 3-1 ст. 13 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» вносити в установленому порядку пропозиції щодо вдосконалення законодавства України у сфері захисту прав і свобод людини і громадянина, в тому числі і щодо оскаржуваного в даній справі наказу.

Тобто, чинним законодавством визначено порядок дій позивача у випадку неможливості звернення до суду з адміністративним позовом.

Таким чином, дана справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства України.

При цьому у цій справі поняття спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства слід тлумачити як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, а також спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду. А тому такий спір між державними органами не може бути вирішений у судах жодної юрисдикції.

Тлумачення поняття "спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства" наведено також у правових позиціях Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 22.03.2018 у справі №800/559/17, від 03.04.2018 у справі № 9901/152/18 та від 30.05.2018 у справі № 9901/497/18.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що поняття "спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства" необхідно розуміти в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з частиною першою статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Водночас, згідно з частиною другою статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а тому суди розглядають виключно спори, які виникають між учасниками певних правовідносин.

Виходячи із наведеного, відсутність правовідносин виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 238, ст. 241-243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Заяву представника Міністерства юстиції України про закриття провадження у справі задовольнити.

2. Закрити провадження у справі № 640/4083/21.

3. Копії ухвали про закриття провадження у справі невідкладно надіслати учасникам справи.

4. Роз`яснити позивачу, що даний спір не підлягає розгляду у судах (в тому числі цивільних та господарських) та повторне звернення до адміністративного суду зі спором між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

5. У випадку оскарження ухвали позовні матеріали будуть скеровані до апеляційної інстанції разом з апеляційною скаргою.

Відповідно до частини 2 статті 238 КАС України Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Згідно ч. 1 ст. 295 та ч. 1 ст. 297 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя І.М. Погрібніченко

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 15.06.2021 року