Справа № 260/118/21
Суддя: Калинич Я.М.
Дата ухвалення: 2021-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

про закриття провадження у адміністративній справі

08 червня 2021 рокум. Ужгород№ 260/118/21

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді - Калинич Я.М.

при секретарі судового засідання - Попович М.М.

за участю:

позивач: ОСОБА_1 ,

представник відповідача: Беляков А.І.,

представник третьої особи: Ключевський І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю «Патент» про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

12 січня 2021 року засобами системи «Електронний суд» до Закарпатського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради, третя особа: ТДВ «Патент», в якій позивач просить суд:

- визнати протиправними та скасувати пункти 5.23, 5.24 та 5.25 рішення 50 сесії Ужгородської міської ради 7-го скликання №2069 від 23.07.2020 року про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,10 га, для індивідуального садівництва площею 0,12 га та для будівництва індивідуальних гаражів площею 0,01 га, що знаходяться на території АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати Ужгородську міську раду повторно розглянути на черговій (позачерговій) сесії Ужгородської міської ради клопотання ОСОБА_1 зареєстровані 03.06.2020 року Ужгородською міською радою за реєстраційними номерами адміністративної послуги №749615, №749617 та №749618, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2021 року було прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі.

Ухвалою суду від 28 квітня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні судом поставлено на обговорення питання щодо закриття провадження у справі п.1 ч.1 ст.238 КАС України, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

У судовому засіданні позивач заперечив проти закриття провадження у справі та пояснив, що оскільки відповідачем не встановлено чи дійсно знаходиться вказана земельна ділянка під його будинком, доказів (відомостей) до рішення відповідачем не було долучено, вважає що лише після повторно розгляду відповідачем його клопотань (зокрема і шляхом комісійного виїзду), може постати питання щодо оспорювання права користування вказаною земельною ділянкою третьою особою. Стверджував, що у третьої особи взагалі немає у власності земельних ділянок, оскільки така інформація відсутня у Публічній кадастровій карті. До позову додано відповідну інформаційну довідку №239947228 від 10.01.2021 року.

Представники відповідача та третьої особи в судовому засідання покладалися на розсуд суду.

Відповідно до статті 4 частини 1 пункту 2 абзацу 2 КАС України публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно статті 4 частини 1 пункт 7 КАС України під суб`єктом владних повноважень розуміється орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Так, згідно з статтею 19 частиною 1 пунктом 1 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до юрисдикції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Судом встановлено, що пунктами 5.23, 5.24 та 5.25 оскаржуваного в даній справі рішення Ужгородської міської ради від 22 липня 2020 року № 2069 «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» було відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 0,1000 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд), площею 0,1000 га (для будівництва індивідуального гаражу) та площею 0,1200 га (для індивідуального садівництва) по АДРЕСА_1 оскільки земельна ділянка є територією ТДВ «Патент». Згідно Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ЗК №001809, виданого Ужгородською міською радою народних депутатів 21.03.1995 року на підставі рішення міськвиконкому «Про виділення та приватизацію земельних ділянок» №34 від 22.02.1998 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування за №43 Ужгородському філіалу виробничо-поліграфічного підприємства « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (ВАТ «Патент») у постійне користування надано землю площею 3,0 гектари для розміщення адмінбудинку і виробничих корпусів.

Судом встановлено, що рішенням виконкому Ужгородської міської ради народних депутатів №433 від 28.10.1981 року Ужгородському філіалу виробничо-поліграфічного підприємства «Патент» (ВАТ «Патент) виділено земельну ділянку площею 0,42 га під будівництво другої черги виробничих корпусів за рахунок знесення будинків по АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 .

26.12.1981 року рішенням виконавчого комітету Закарпатської обласної ради народних депутатів за №267 надано дозвіл на знесення зазначених індивідуальних житлових будинків, в тому числі і будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30.11.2007 року у справі за №2п-2794/07 позов ВАТ «Патент» задоволено, визнано незаконними дії ОСОБА_2 в частині самовільного будівництва на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 , яка належить ВАТ «Патент» на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ЗК №001809 від 21.03.1995 року та зобов`язано ОСОБА_2 звільнити незаконно займану земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 . Ухвалою Верховного суду України від 24.12.2008 року вказане рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30.11.2007 року залишено в силі.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Щодо тверджень позивача, що у третьої особи взагалі відсутні земельні ділянки, оскільки така інформація відсутня у Публічній кадастровій карті, суд вважає зазначити наступне.

Відповідно до положень пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастровою номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Пунктом 2 Постанови КМУ від 02.04.2002 року № 449 «Про затвердження форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акту на право постійного користування земельною ділянкою» встановлено що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинним і підлягають заміні у разі добровільною звернення громадян або юридичних осіб (постанова Верховного суду України від 26.09.2011 року № 6-14цс 11.

Обов`язок переоформлення права користування земельною ділянкою, який міститься в п. 6 Перехідних положень Земельного кодексу України визнаний неконституційним на підставі рішення Конституційного суду України від 22.09.2005 року.

Так, Конституційний Суд України рішенням від 22.09.2005 року № 5-рп 2005 (справа № 1-17 2005) визнав неконституційним положення пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди юридичних осіб, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але відповідно до норм Земельного кодексу України не можуть мати їх на такому праві - без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення. При цьому Конституційний суд України вказав на те що юридичні особи на цій підставі не можуть втрачати раніше наданого їм права постійного користування земельною ділянкою. Таким чином, документ яким посвідчено право постійного користування земельною ділянкою (державний акт на право постійного користування землею) виданий відповідно до законодавства, яке діяло раніше, є дійсним та залишається чинним.

Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, та на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не припиняється навіть у тому разі, якщо особа, яка за чинним законом не може набути таке право, не здійснить переоформлення нього права в інший правовий титул. Право постійного користування зберігається і є чинним до приведення прав та обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства й переоформлення права постійного користування у право власності чи оренду.

Крім того Законом України «Про Державний земельний кадастр» (чинний та в редакції з 01.01.2013 року) встановлено, що документ, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності ним Законом, є дійсними. Чинне законодавство не містить чіткого регулювання щодо порядку переоформлення права користування земельними ділянками, тобто приведення його у відповідність до діючої редакції ЗК України. Відтак у господарюючих суб`єктів, які користуються земельними ділянками на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою чітко не встановлений законом обов`язок вчиняти дії, що пов`язані із переоформленням такого права на право власності або право оренди, до законодавчо визначеної та встановленої нормативно-правовими актами відповідно до процедури.

Отже, беручи до уваги те, що державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ЗК №001809 від 21.03.1995 року є правовстановлюючим документом «старого взірця», чинного на даний час, (відомості про земельні ділянки не внесені до Державного земельного кадастру).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Отже, поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (частина перша статті 4 КАС).

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ, наведеними у статті 19 КАС, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. При цьому необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Стаття 15 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час подання позову) передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

З установлених судом фактичних обставин справи вбачається, що спір виник щодо правомірності відмови ОСОБА_1 у наданні на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 0,1000 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд), площею 0,1000 га (для будівництва індивідуального гаражу) та площею 0,1200 га (для індивідуального садівництва) по АДРЕСА_1 , яка знаходиться у користуванні ТДВ «Патент» виходячи з державного акту на право постійного користування землею серія ІІ-ЗК №001809 від 21.03.1995 року.

Відповідач, відмовляючи позивачу у клопотаннях, визначив вказані земельні ділянки, адже Державний акт видано саме Ужгородською міською радою та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування за №43. Таке позивачем у своїх клопотаннях зазначено відповідну адресу бажаних земельних ділянок АДРЕСА_1 . При цьому до вказаних 3 клопотань останнім додано витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.02.2020 року та вказав, що вказаний будинок АДРЕСА_1 належить йому на праві власності.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2014 року (справа № 21-308а14), відповідно до якої позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею, передачі відповідних прав щодо неї, не може бути розглянуто за правилами застосування КАС України, у зв`язку з тим, що у разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною особою чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Аналогічну правову позицію висловлено колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 11 листопада 2014 року (справа № 21-493а14), від 16 грудня 2014 року (справа № 21-544а14).

Те, що суб`єкт владних повноважень приймав участь у спірних правовідносинах шляхом прийняття рішень, вчинення дій, те що вказаний орган є стороною у справі автоматично не означає, що спір є публічно-правовим і повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Визначальним є той фактор, яким саме чином впливає на права, свободи та інтереси (якими є наслідки) протиправної поведінки, прийнятих рішень для позивача.

А відтак, правовідносини у даній справі не відносяться до юрисдикції адміністративного суду, оскільки існує спір про право, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства. Такий спір має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства.

Отже, позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею чи вирішення інших питань щодо неї, не може бути розглянуто за правилами КАС України.

Таким чином, виник спір про цивільне право, і подальше оспорювання права користування спірною земельною ділянкою не має вирішуватися за правилами адміністративного судочинства, адже адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) належність права користування земельною ділянкою.

Отже, суд приходить до висновку про те, що в разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу земельної ділянки у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою земельної ділянки, яка перебуває у користуванні і щодо якої є спір, з огляду на суб`єктний склад сторін має вирішуватися судами за правилами ЦПК.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 та 13 червня 2018 року у справах № 826/13628/16 та 522/5668/17, а також від 20.03.2019 року у справі №320/3496/17.

Крім цього, суд зазначає, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За таких обставин слід закрити провадження у справі, роз`яснивши позивачу, ОСОБА_1 , що даний спір підлягає до розгляду в порядку цивільного судочинства України.

Керуючись статтями 183, 238, 239, 248, 250 КАС України, статті 7 частини 1 пункту 5 Закону України «Про судовий збір» , суд,

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі №260/118/21 за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю «Патент» про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку, передбаченому статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 14 червня 2021 року.

СуддяЯ. М. Калинич