Справа № 200/5712/21
Суддя: Логойда Т.В.
Дата ухвалення: 2021-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2021 р. Справа№200/5712/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Логойди Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження (за правилами спрощеного позовного провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, в якому вважаючи свої права порушеними, просив:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористані 9 (дев`ять) діб щорічної основної відпустки за 2019 рік;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані 9 (дев`ять) діб щорічної основної відпустки за 2019 рік.

Позов обґрунтовував тим, що з 10 березня 2016 року по 18 жовтня 2019 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України. Під час проходження служби в період з 14 січня 2019 року по 24 січня 2019 року перебував у плановій щорічній основній відпустці за 2019 рік, під час якої був тимчасово непрацездатним протягом дев`яти днів. На його неодноразові звернення йому не надали ні вказані дні відпустки пізніше, ні компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки.

Вважаючи свої права порушеними звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначав, що у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 187 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, щорічна основна відпустка переноситься на інший період або продовжується командиром військової частини в разі захворювання військовослужбовця, на підставі довідки закладу охорони здоров`я, завіреної міським (районним) військовим комісаром, - на кількість діб хвороби військовослужбовця. Згідно з абз. 3 п. 242 цього Положення військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Зважаючи на те, що після виходу з лікарняного 25 січня 2019 року, у порушення вимог п. 1 ч. 1 ст. 187 Положення позивач не надав довідку закладу охорони здоров`я про перебування на лікарняному під час перебування у щорічній основній відпустці, завірену міським (районним) військовим комісаром, а під час звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу військової частини не заперечував про це, то позовні вимоги позивача вважав такими, що задоволенню не підлягають.

Також вважав, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом.

Просив в задоволенні позову відмовити.

Позивач подав відповідь на відзив, якою підтримав доводи позовної заяви. Також зазначав, зокрема, що про перебування на лікарняному він повідомляв Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України. Факт перебування його на лікарняному підтверджено відповідними доказами; про такі докази відповідачу відомо. Вважав, що мав право на компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки. Однак таке право відповідачем порушено. Просив задовольнити позов.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій; в період з 10 березня 2016 року по 18 жовтня 2019 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України (підтверджується, зокрема довідкою відповідача від 28 травня 2021 року №473, що надана на вимогу суду).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 03 січня 2019 року № 2 (по стройовій частині) позивачу надано щорічну основну відпустку за 2019 рік, а саме її першу частину тривалістю 15 календарних днів, з 14 по 28 січня 2019 року (п. 8 наказу).

Згідно з наказом командира вказаної військової частини від 29 січня 2019 року №19 (по стройовій частині) позивач вважається таким, що прибув із щорічної основної відпустки за 2019 рік 29 січня 2019 року (пп.11.3 п. 11 наказу).

Наказом командира вказаної військової частини від 02 квітня 2019 року №65 (по стройовій частині) позивачу надано щорічну основну відпустку за 2019 рік, а саме її другу частину тривалістю 15 календарних днів, з 09 по 23 квітня 2019 року (п. 7 наказу).

Згідно з наказом командира вказаної військової частини від 24 квітня 2019 року №28 (по стройовій частині) позивач вважається таким, що прибув із щорічної основної відпустки за 2019 рік 24 квітня 2019 року (пп.12.6 п. 12 наказу).

Відповідно до довідки відповідача від 28 травня 2021 року №474 позивач щорічну основну відпустку за 2019 рік у кількості 30 (тридцять) календарних днів, яка була запланована у січні 15 днів (1-а частина) та у квітні 15 днів (2-га частина) 2019 року, використав в повному обсязі.

Разом з тим, під час перебування у такій щорічній відпустці протягом дев`яти днів з 17 січня 2019 року по 25 січня 2019 року позивач був тимчасово непрацездатним (підтверджується, зокрема: телеграмою Маріупольського об`єднаного військового комісаріату від 22 березня 2019 року № 698, що була спрямована на адресу відповідача разом із завіреною копією довідки від 17 січня 2019 року № 150 про тимчасову непрацездатність; листом державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» від 12 квітня 2021 року № С-139/5 на запит позивача).

Після одужання (виходу з лікарняного) відпустка на кількість невикористаних днів цієї відпустки, протягом яких він перебував на лікарняному, позивачу продовжена не була та в інший період не надавалася.

На рапорт позивача від 29 січня 2019 року про надання невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2019 рік у інший період (до якого додано довідку про тимчасову непрацездатність) таку відпустку надано не було, що відповідачем не заперечується.

На неодноразові звернення позивача щодо виплати грошової компенсації за невикористані дев`ять днів щорічної основної відпустки за 2019 рік (звернення від 27 листопада 2020 року до відповідача, скарга від 06 січня 2021 року до Головного управляння Національної гвардії України) грошова компенсація за таку відпустку нарахована та виплачена не була.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 18 жовтня 2019 року № 214 (по стройовій частині) ОСОБА_1 , звільненого наказом командувача Національної гвардії України від 20 вересня 2019 року №169 о/с, з 18 жовтня 2019 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини.

Під час проходження служби та на час звільнення з неї йому не нараховано та не виплачено грошову компенсацію за невикористані дев`ять днів щорічної основної відпустки (тобто зі дні відпустки, коли він був тимчасово непрацездатним).

Судом також встановлено, що відповідачем до суду подано довідку без дати та номеру за підписом начальника фінансового відділення (головного бухгалтеру) військової частини, в якій зазначено, що згідно з наказом Міністерства внутрішніх справ України від 04 липня 2014 року №638 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам» виплата грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється на підставі наказу командира частини. У наказі на звільнення позивача виплата компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки не оголошувалася, тому зазначена компенсація позивачу не нараховувалася та не виплачувалася.

Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правові норми належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Право військовослужбовців на відпустки, порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них врегульовано ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 101 вказаного Закону військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, тривалість щорічної основної відпустки в році початку військової служби обчислюється з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті, за кожний повний місяць служби до кінця календарного року. При цьому військовослужбовцям, які мають право на відпустку тривалістю 10 календарних днів і більше, оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відпустка тривалістю менш як 10 календарних днів за бажанням військовослужбовця може бути надана йому одночасно із щорічною основною відпусткою в наступному році. У такому самому порядку надається щорічна основна відпустка і військовослужбовцям, які перебували у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Згідно з ч. 5 ст. 101 вказаного Закону військовослужбовцям, які захворіли під час щорічної основної або щорічної додаткової відпустки, зазначена відпустка продовжується після одужання на кількість невикористаних днів цієї відпустки.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 187 Положення про проходження громадянами України військової служби, що затверджено указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, визначено, що щорічна основна відпустка переноситься на інший період або продовжується командиром військової частини в разі, зокрема захворювання військовослужбовця, на підставі довідки закладу охорони здоров`я, завіреної міським (районним) військовим комісаром, - на кількість діб хвороби військовослужбовця.

Відповідно до абз. 3 п. 14 ст. ст. 101 цього Закону у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Згідно з абз. 2 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби, що затверджено указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи та не заперечується відповідачем, після одужання - виходу з лікарняного, факт перебування на якому підтверджено належними та допустимими доказами в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, відпустка на кількість невикористаних днів цієї відпустки позивачу продовжена не була; також вона не була перенесена та не була надана протягом іншого періоду.

З огляду на наведене суд дійшов висновку, що при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним щорічну основну відпустку.

Оскільки право позивача на таку компенсацію порушено, тому воно підлягає захисту та відновленню в судовому порядку шляхом задоволення позову.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до закону, тому виходячи з положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 32, 139, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2019 рік у кількості дев`ять днів.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2019 рік у кількості дев`ять днів.

Рішення набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 255 КАС України, і може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення судом складено 14 червня 2021 року.

Суддя Т.В. Логойда