Справа № 360/1400/21
Суддя: К.О. Пляшкова
Дата ухвалення: 2021-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

10 червня 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/1400/21

Луганський окружний адміністративний суд у складі

судді Пляшкової К.О.,

секретаря судового засідання Занічковської П.Ю.,

позивача не прибув,

представника відповідача не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Луганській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду 22 березня 2021 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління ДФС у Луганській області (далі відповідач, ГУ ДФС у Луганській області), в якому з урахуванням уточненого позову, поданого 06 квітня 2021 року, позивачем заявлено позовні вимоги про:

1) визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у виплаті позивачу грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 22 повних календарних роки служби відповідно до пункту 2 статті 9 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»;

2) стягнення з відповідача на користь позивача грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 22 повних календарних роки служби відповідно до пункту 2 статті 9 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у сумі 88935,00 грн без врахування законодавчо встановлених податків та зборів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом Державної фіскальної служби України (далі ДФС України) від 05 серпня 2020 року № 1105-о «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади та податкової міліції за власним бажанням на підставі пункту 64 підпункту «ж» «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української PCP від 29 липня 1991 року № 114. Відповідно до пункту 2 наказу ГУ ДФС у Луганській області від 05 серпня 2020 року № 83-о «Про оголошення наказу» вислуга років позивача станом на 05 серпня 2020 руку (дату звільнення) складає у календарному обчисленні 26 років 00 місяців 01 день. При цьому, в пункті 3.1. наказу визначено виплатити позивачу грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 04 повних календарних років служби.

З листа ГУ ДФС у Луганській області від 29 жовтня 2020 року № П-339/14/12-97-05, отриманого позивачем 19 лютого 2021 року, з`ясовано, що відповідно до наказу ГУ ДФС у Луганській області від 06 вересня 2016 року № 242-о «Про звільнення ОСОБА_1 » позивачу вже виплачено грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 07 повних календарних років служби, тобто за період з 24 лютого 2009 року по 05 серпня 2020 року позивачу виплачена грошова допомога за 11 календарних років служби. Підстав для виплати грошової допомоги за період служби позивача в ОВС у відповідача не має, оскільки відповідачем на листи від 06 вересня 2016 року та 07 серпня 2020 року не отримано від ГУНП в Луганській області інформації щодо виплати ОСОБА_1 грошової допомоги при звільненні з Артемівського районного відділу ЛМУ УМВС України в Луганській області за період роботи з 30 липня 1994 року по 20 лютого 2009 року. У зв`язку з чим неможливо виплатити позивачу грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 22 повних календарних років.

Позивач з такою відмовою не згоден, оскільки, по перше, звільнення позивача за наказом від 06 вересня 2016 року № 242-о було незаконним, що підтверджено рішенням адміністративного суду від 15 травня 2018 року в справі № 812/1309/16, тому ГУ ДФС у Луганській області безпідставно виплатив грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 07 повних календарних років служби.

По друге, відповідач, на думку позивача, без отримання підтвердження або спростування виплати грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за період проходження служби в ОВС безпідставно дійшов висновку, що грошова допомога позивачу за цей період виплачена. Відповідач самоусунувся від вирішення цього питання по суті. Позивач вважає, що незбереження документів щодо його звільнення з ГУМВС в Луганській області не може стати підставою для невиплати значної частини вихідної допомоги за період служби з 30 липня 1994 року по 20 лютого 2009 року. Крім того, позивач зазначає, що при звільненні з ГУМВС в Луганській області грошова допомога йому не нараховувалась та не виплачувалась з тих причин, що позивач не мав на меті звільнення зі служби у правоохоронних органах за власним бажанням, така причина звільнення була повідомлена співробітникам кадрового підрозділу УМВС України в Луганській області.

З урахуванням зазначеного позивач вважає, що при звільненні з ГУ ДФС у Луганській області йому повинні були сплатити грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 26 повних календарних років.

Ухвалою від 29 березня 2021 року позовну заяву залишено без руху (арк. спр. 34-35).

Позивачем 06 квітня 2021 року подано уточнену позовну заяву (арк. спр. 42-48).

Ухвалою від 12 квітня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду після усунення її недоліків та відкрито провадження у справі; визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі (арк. спр. 54-55).

Від ГУ ДФС у Луганській області 29 квітня 2021 року надійшов відзив на позов, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог з таких підстав (арк. спр. 60-64).

Відповідно до наказу ГУ ДФС у Луганській області від 05 серпня 2020 року № 83-о «Про оголошення наказу» вислуга років позивача у календарному обчисленні станом на 05 серпня 2020 року складала 26 років 00 місяців 01 день. Відповідно до частини другої статті 9 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» ОСОБА_1 виплачена допомога у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 04 повних календарних років служби.

Грошова допомога у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 07 повних календарних років служби була виплачена позивачу за наказом ГУ ДФС у Луганській області від 06 вересня 2016 року № 242-о «Про звільнення ОСОБА_1 », тому підстави для її повторної виплати у відповідача відсутні.

Що стосується періоду служби позивача в ГУМВС України в Луганській області, то відповідач зазначив, що згідно з послужним списком наказом ГУМВС України в Луганській області від 20 лютого 2009 року № 70 о/с ОСОБА_1 звільнено з ОВС до запасу Збройних Сил за пунктом «ж» статті 64 Положення про проходження служби рядовим, і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за власним бажанням). При звільненні з ОВС позивач набув право на отримання грошової допомоги, передбаченої частиною другою статті 9 Закону № 2262-ХІІ, та мав її отримати в розмірі, визначеному пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393, тому одноразова грошова допомога при звільнені з органів податкової міліції у 2020 році правомірно виплачена за період календарної служби позивача з дня його останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби в органах внутрішніх справ.

Від позивача 11 травня 2021 року надійшла відповідь на відзив (арк. спр. 78-82).

Відповідач правом подати заперечення не скористався.

Ухвалою від 26 травня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (арк. спр. 99).

Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи сторони в судове засідання не прибули, від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності (арк. спр. 102, 103, 104).

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив таке.

З копій виданих на ім`я позивача паспорта громадянина України, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера встановлено такі дані про позивача: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 (арк. спр. 8-10).

За наказом ДФС України від 05 серпня 2020 року № 1105-о «Про звільнення ОСОБА_1 » з 05 серпня 2020 року звільнено з посади та податкової міліції ДФС у Запас Збройних Сил України за пунктом 64 підпунктом «ж» Положення (за власним бажанням) полковника податкової міліції ОСОБА_1 , першого заступника начальника ГУ ДФС у Луганській області, який здійснює координацію діяльності підрозділів податкової міліції, що підтверджено копією наказу (арк. спр. 19).

Згідно з наказом ГУ ДФС у Луганській області від 05 серпня 2020 року № 83-о оголошено наказ ДФС України від 05 серпня 2020 року № 1105-о «Про звільнення ОСОБА_1 »; визначено, що вислуга років станом на 05 серпня 2020 року складає у календарному обчисленні 26 років 00 місяців 01 день, у пільговому обчисленні не має; наказано відділу фінансово-бухгалтерського забезпечення ГУ ДФС у Луганській області відповідно до пункту 2 статті 9 Закону № 2262-ХІІ виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 04 повних календарних років служби (арк. спр. 20-21).

Позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 22 повних календарних роки з врахуванням додаткових витрат за податками та зборами, оскільки на момент звільнення мав право на повну компенсацію з утримання податку з доходів фізичних осіб, на яку отримав лист ГУ ДФС у Луганській області від 29 жовтня 2020 року № П-339/14/12-97-05, яким позивача повідомлено про відсутність підстав для виплати, оскільки відповідно до наказу ГУ ДФС у Луганській області від 05 серпня 2020 року № 83-о «Про оголошення наказу» вислуга років станом на 05 серпня 2020 року складає у календарному обчисленні 26 років 00 місяців 01 день, на підставі цього наказу відповідно до пункту 2 статті 9 Закону № 2262-ХІІ ОСОБА_1 виплачено грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 04 повних календарних років служби; за наказом ГУ ДФС у Луганській області від 06 вересня 2016 року № 242-о «Про звільнення ОСОБА_1 » вислуга років у календарному обчисленні станом на 05 вересня 2016 року складала 22 роки 01 місяць 03 дні, відповідно до цього наказу згідно з пунктом 2 статті 9 Закону № 2262-ХІІ ОСОБА_1 виплачено грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 07 повних календарних років служби; всього виплачено грошову допомогу у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 11 повних календарних років служби у податковій міліції, а саме з 24 лютого 2009 року по 05 серпня 2020 року, що складає 11 років 05 місяців 11 днів календарних років служби. Також повідомлено, що ГУ ДФС у Луганській області листами від 06 вересня 2016 року № 993/12-32-04-01-09 та від 07 серпня 2020 року № 1419/9/12-97-05 зверталося до ГУНП в Луганській області про підтвердження виплати ОСОБА_1 грошової допомоги при звільненні з Артемівського районного відділу ЛМУ УМВС України в Луганській області за період роботи з 30 липня 1994 року по 20 лютого 2009 року та отримало відповідь, що підтвердити або спростувати виплату вихідної допомоги при звільненні з УМВС України в Луганській області у 2009 році не можливо, оскільки всі первинні бухгалтерські документи залишилися на тимчасово непідконтрольній Україні території (арк. спр. 14-15).

Також судом встановлено, що наказом ДФС України від 05 вересня 2016 року № 3102-о «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади та податкової міліції ДФС у Запас Збройних Сил України, що підтверджено копією наказу (арк. спр. 18).

Однак рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2017 року в справі № 812/1309/16, зміненим постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2018 року, скасовано наказ ДФС України від 05 вересня 2016 року № 3102-о «Про звільнення ОСОБА_1 » та пункт 1 наказу ГУ ДФС у Луганській області від 06 вересня 2016 року № 242-о, поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника ГУ ДФС у Луганській області, який здійснює координацію діяльності підрозділів податкової міліції, з 06 вересня 2016 року (арк. спр. 22-25, 26-30).

З копії дубліката послужного списку особистий М-031431 ОСОБА_1 встановлено, що позивач з 30 липня 1994 року по 20 лютого 2009 року проходив службу в органах МВС на різних посадах, зокрема з 30 жовтня 2007 року на посаді начальника сектору Державної служби боротьби з економічною злочинністю Артемівського РВ ЛМУ УМВСУ в Луганській області, звільнений з ОВС до запасу Збройних Сил за пунктом 64 «ж» (за власним бажанням) Положення за наказом ГУМВСУ в Луганській області від 20 лютого 2020 року № 70 о/с, вислуга років на день звільнення складала у календарному обчисленні 14 років 06 місяців 20 днів, у пільговому обчисленні 19 років 09 місяців 25 днів (арк. спр. 65-73).

Дослідженням трудової книжки позивача від 21 жовтня 1993 року № НОМЕР_2 встановлено, що в ній наявні записи про службу позивача: в ОВС у період з 30 липня 1994 року (наказ ЛУВС від 22 липня 1994 року № 28 о/с) по 20 лютого 2009 року (наказ ГУМВСУ в Луганській області від 20 лютого 2009 року № 70 о/с) (записи №№ 3-4); в податковій міліції в період з 24 лютого 2009 року (наказ ДПА в Луганській області від 24 лютого 2009 року № 55-о) по 05 вересня 2016 року (наказ ДФС України від 05 вересня 2016 року № 3102-о, наказ ГУ ДФСУ у Луганській області від 05 вересня 2016 року № 242-о) (записи №№ 5-10), з 06 вересня 2016 року (наказ ДФС України від 12 червня 2018 року № 962-о) по 02 липня 2018 року (наказ ДФС України від 02 липня 2018 року № 1100-о) (записи №№ 13-14), з 03 липня 2018 року (наказ ДФС України від 04 серпня 2020 року № 1098-о, наказ ГУ ДФСУ у Луганській області від 04 серпня 2020 року № 82-о) по 05 серпня 2020 року (наказ ДФС України від 05 серпня 2020 року № 1105-о, наказ ГУ ДФСУ у Луганській області від 05 серпня 2020 року № 83-о) (записи №№ 15-16) (арк. спр. 86-90).

З заяв по суті справи судом встановлено, що спірним є право позивача при звільненні за наказом від 05 серпня 2020 року № 1105-о на отримання грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення відповідно до частини другої статті 9 Закону № 2262-ХІІ за весь час служби, тобто з урахуванням попереднього періоду служби в ОВС з 30 липня 1994 року по 20 лютого 2009 року - 14 років 06 місяців 20 днів, в податковій міліції з 24 лютого 2009 року по 05 вересня 2016 року за 07 років 07 років 06 місяців 12 днів.

При цьому, судом з`ясовано, що позивач не оспорює вказану в листі ГУ ДФС у Луганській області від 29 жовтня 2020 року № П-339/14/12-97-05 обставину, що за наказом ГУ ДФС у Луганській області від 06 вересня 2016 року № 242-о «Про звільнення ОСОБА_1 », виданому на виконання наказу ДФС України від 05 вересня 2016 року № 3102-о, позивачу було вже виплачено грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 07 повних календарних років служби. Однак вважає, що через незаконність його звільнення він не набував права на отримання грошової допомоги за період служби з 24 лютого 2009 року по 05 вересня 2016 року, тому цей період служби мав бути урахований для виплати одноразової грошової допомоги за наказом ГУ ДФС у Луганській області від 05 серпня 2020 року № 83-о.

Позивачем також не оспорюється вказаний в наказі про звільнення зі служби в податковій міліції строк його календарної служби.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, визначає Закон України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262-ХІІ, положення Закону наведені в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом «б» частини першої статті 1-2 Закону № 2262-ХІІ право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, співробітники Служби судової охорони, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону № 2262-ХІІ особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Службою судової охорони, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання (частина четверта статті 9 Закону № 2262-ХІІ).

Поліцейським, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України, співробітникам Служби судової охорони, звільненим зі служби безпосередньо з посад, займаних в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або у сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, виплата одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених частинами першою та другою цієї статті, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких вони працювали (частина п`ята статті 9 Закону № 2262-ХІІ).

Згідно з частиною шостою статті 9 Закону № 2262-ХІІ особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Відповідно до абзацу четвертого пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей» (далі Постанова № 393) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Згідно з абзацами п`ятим та сьомим пункту 10 Постанови № 393 зазначеним в абзаці першому цього пункту військовослужбовцям, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони і особам рядового і начальницького складу, які звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги.

Абзацом восьмим пункту 10 Постанови № 393 визначено, що строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови.

З аналізу статті 9 Закону № 2262-ХІІ та пункту 10 Постанови № 393 слідує, що у разі повторного звільнення особи зі служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби.

При цьому, сам факт отримання чи неотримання особою грошової допомоги при звільненні вперше не має жодного значення для вирішення питання, чи належить до виплати одноразова грошова допомога за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу з урахуванням попереднього періоду служби, чи ні.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 18 вересня 2018 року в справі № 802/528/16-а.

Зважаючи на вказаний правовий висновок, суд відхиляє як безпідставні посилання відповідача на відсутність у ГУНП в Луганській області належних та допустимих доказів виплати чи невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні 20 лютого 2009 року зі служби в Артемівському районному відділі ЛМУ УМВС України в Луганській області, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог.

Положеннями статті 9 Закону № 2262-ХІІ та пункту 10 Постанови № 393 встановлено виняток, за умови якого повторно звільненій зі служби особі виплачується одноразова грошова допомога з урахуванням періоду попередньої служби, як то ненабуття права на отримання такої грошової допомоги при попередньому звільненні зі служби.

Відповідно, предметом доказування в даній справі є набуття ОСОБА_1 права на отримання одноразової грошової допомоги за статтею 9 Закону № 2262-ХІІ при звільненні з органів внутрішніх справ 20 лютого 2009 року та з податкової міліції 05 вересня 2016 року.

Так, на час звільнення позивача зі служби в Артемівському районному відділі ЛМУ УМВС України в Луганській області за наказом ГУМВСУ в Луганській області від 20 лютого 2009 року № 70 о/с за власним бажанням частиною другою статті 9 Закону № 2262-ХІІ було передбачено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

На думку суду, вказана в статті 9 Закону № 2262-ХІІ конструкція «деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом» відсилає до кола осіб, окресленого в частині першій статті 1-2 Закону № 2262-ХІІ, зокрема до визначених в підпункті «б» звільнених зі служби осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, начальницького складу податкової міліції, начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту, а не вимагає набуття визначеним статтею 1-2 колом осіб права на призначення пенсії за вислугу років за цим Законом, як вказує позивач.

Зважаючи на таке нормативне регулювання, суд дійшов висновку, що позивач на час звільнення зі служби в Артемівському районному відділі ЛМУ УМВС України в Луганській області за власним бажанням набув право на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі, визначеному частиною другою статті 9 Закону № 2262-ХІІ, тому одноразова грошова винагорода вже при звільненні з органів податкової міліції повинна виплачуватися за період його служби в податковій міліції без урахування періоду служби в ОВС з 30 липня 1994 року по 20 лютого 2009 року (14 років 06 місяців 20 днів).

Твердження позивача, що він не мав на меті звільнитися зі служби за власним бажанням, а переходив на службу до іншого державного органу, жодним чином не впливають на встановлені з належних та допустимих доказів обставини, що позивач 20 лютого 2009 року звільнений зі служби в ОВС за власним бажанням, а з 24 лютого 2009 року прийнятий на службу до податкової міліції, а не переведений, як зауважує позивач, тому не впливають на результати розгляду даної справи.

За таких обставин суд дійшов висновку, що ГУ ДФС у Луганській області, керуючись положенням частини шостої статті 9 Закону № 2262-ХІІ, правомірно при звільненні позивача зі служби в податковій міліції в 2020 році не урахувало для виплати позивачу одноразової грошової допомоги період його служби в ОВС.

Відповідно суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та в їх задоволенні слід відмовити.

Що стосується служби позивача в податковій міліції в період з 24 лютого 2009 року по 05 вересня 2016 року, судом встановлено таке.

За наказом ГУ ДФС у Луганській області від 05 вересня 2016 року № 3102-о «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади та податкової міліції ДФС у Запас Збройних Сил України за підпунктом «а» пункту 62 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету міністрів Української РСР від 29.07.1991 № 114, відповідно до статті 26 Закону України «Про державну таємницю» (скасування доступу до державної таємниці та неможливість переведення на іншу посаду). Позивачу за цим наказом була виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 07 повних календарних років служби.

Вказані обставини сторонами визнаються, тому відповідно до частини першої статті 78 КАС України є звільненими від доказування.

На час звільнення позивача зі служби за цим наказом частиною другою статті 9 Закону № 2262-ХІІ було визначено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 затверджено Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу. До цього Переліку не включена така підстава для звільнення, як скасування допуску до державної таємниці та неможливість переміщення на іншу посаду.

Зважаючи на викладене суд погоджується з твердженнями позивача, що у відповідача були відсутні підстави для виплати йому одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення при звільненні в 2016 році.

Отже, суд дійшов висновку, що відповідач при звільненні позивача зі служби в 2020 році за наказом від 05 серпня 2020 року № 1105-о мав урахувати до стажу служби для виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення відповідно до частини другої статті 9 Закону № 2262-ХІІ період служби позивача з 24 лютого 2009 року по 05 вересня 2016 року та здійснити її виплату за 11 календарних років служби.

Однак встановлені судом обставини не змінюють факту того, що позивачу на час звільнення зі служби в податковій міліції в 2020 році за наказом від 05 вересня 2016 року № 3102-о одноразова грошова допомога за 7 років служби в податковій міліції вже виплачена.

Відповідно, суд вважає, що відповідач мав виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби за наказом від 05 серпня 2020 року № 1105-о за 11 календарних років служби, виходячи з місячного грошового забезпечення позивача на час його звільнення, однак з урахуванням раніше виплаченої грошової допомоги за період з 24 лютого 2009 року по 05 вересня 2016 року.

При цьому суд не погоджується з твердженнями позивача, що врахування раніше здійсненої одноразової грошової допомоги є відрахуванням з заробітної плати, яке заборонено згідно зі статтею 127 Кодексу законів про працю України, оскільки визначене цією статтею відрахування за своїм змістом є утриманням коштів з заробітної плати працівника для покриття його заборгованості підприємству. Проте, у даному випадку йдеться про визначення належного розміру одноразової грошової допомоги, а не утримання з позивача його заборгованості перед роботодавцем. Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що одноразова грошова допомога при звільненні зі служби, виплата якої визначена статтею 9 Закону № 2262-ХІІ, не належить до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури.

Підсумовуючи вищевикладене, зважаючи, що за наказом від 05 серпня 2020 року № 1105-о позивачу виплачено одноразову грошову допомогу тільки за 04 роки служби, суд дійшов висновку, що в цьому випадку відповідач фактично порушив право позивача на отримання одноразової грошової допомоги за період служби з 24 лютого 2009 року по 05 вересня 2016 року (за 7 календарних років служби) в належному розмірі виходячи з місячного грошове забезпечення на час звільнення зі служби.

За встановлених обставин, суд вважає, що належним способом відновлення порушених прав позивача є зобов`язання ГУ ДФС у Луганській області здійснити донарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 07 повних календарних років служби з 24 лютого 2009 року по 05 вересня 2016 року, виходячи з місячного грошового забезпечення станом на день звільнення 05 серпня 2020 року.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушених прав, суд зазначає таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що порушення прав позивача відбулося внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 9 Закону № 2262-ХІІ в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 07 повних календарних років служби з 24 лютого 2009 року по 05 вересня 2016 року, виходячи з місячного грошового забезпечення станом на день звільнення 05 серпня 2020 року. Тому ефективним способом захисту порушених прав позивача є визнання такої бездіяльності відповідача протиправною.

Як наслідок, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати позивачу одноразову грошову допомогу відповідно до частини другої статті 9 Закону № 2262-ХІІ в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 07 повних календарних років служби з 24 лютого 2009 року по 05 вересня 2016 року, виходячи з місячного грошового забезпечення станом на день звільнення 05 серпня 2020 року, та виплатити її з урахуванням раніше виплаченої за цей період одноразової грошової допомоги.

Щодо вимоги позивача здійснити виплату одноразової грошової допомоги без врахування законодавчо встановлених податків та зборів, то суд зазначає, що на час розгляду даної справи між сторонами відсутній спір щодо утримання з належної до виплати позивачу одноразової грошової допомоги податків та зборів. Такий спір ймовірно може виникнути виключно після здійснення відповідачем нарахування та виплати позивачу цієї одноразової грошової допомоги. Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, як передчасних.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Позивачем при зверненні до суду з цим позовом сплачено судовий збір в сумі 1816,00 грн, як за одну вимогу майнового характеру та одну вимогу немайнового характеру.

Зважаючи на задоволення немайнової вимоги позивача з обранням належного способу захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне судові витрати по сплаті судового збору за вимогою немайнового характеру стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. В іншій частині судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Луганській області (місцезнаходження: 93401, Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вулиця Енергетиків, будинок 72, код за ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Луганській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 07 повних календарних років служби з 24 лютого 2009 року по 05 вересня 2016 року, виходячи з місячного грошового забезпечення станом на день звільнення 05 серпня 2020 року.

Зобов`язати Головне управління ДФС у Луганській області нарахувати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 07 повних календарних років служби з 24 лютого 2009 року по 05 вересня 2016 року, виходячи з місячного грошового забезпечення станом на день звільнення 05 серпня 2020 року, та виплатити її з урахуванням раніше виплаченої за цей період одноразової грошової допомоги.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Луганській області судовий збір в розмірі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 16 червня 2021 року.

Суддя К.О. Пляшкова