Справа № 280/3006/21
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2021-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

15 червня 2021 року Справа № 280/3006/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166, код ЄДРПОУ ВП 44118663) про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

13 квітня 2021 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі відповідач), в якій позивач просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС Запорізькій області від 11 листопада 2019 року №Ф-58180-50-У про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 17272,20 грн.

Ухвалою суду від 14 квітня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику сторін.

Ухвалою суду від 14 квітня 2021 року зупинено, до набрання законної сили судовим рішенням по справі №280/3006/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управлінням ДПС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-58180-50 від 11 листопада 2019 року, стягнення, за вищевказаною вимогою, яке здійснюється в межах виконавчого провадження №64597697, що перебуває в провадженні Заводською відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі ГІівденно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Ухвалою суду від 15 червня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Головного управління ДПС у Запорізькій області про залишення позовної заяви без розгляду.

Обґрунтовуючи заявлений позов, ОСОБА_1 вказує, що 29 червня 2016 року ним було отримано свідоцтво № НОМЕР_2 , видне Радою адвокатів Запорізької області про право на зайняття адвокатською діяльністю, проте фактично адвокатська діяльність не велась та дохід від неї не отримувався, оскільки позивач перебував у трудових відносинах. 04 травня 2018 року адвокатська діяльність позивача була зупинена Радою адвокатів Запорізької області, у зв`язку з поданням позивачем відповідної заяви. Вказує на те, що з 03 серпня 2015 року по 31 березня 2017 року працював у Регіональному центрі з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Запорізькій області, а з 02 квітня 2017 року працює у Регіональному центрі з надання безоплатної вторинної допомоги у Донецькій та Запорізькій областях, де продовжує працювати і на сьогоднішній день. Відтак, за позивача сплачувались страхові внески згідно положень чинного законодавства. Наявність у позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є доказом здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу. У зв`язку з наведеним, просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідач позов не визнав, 11 травня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх.№26337), в якому зазначає, що ОСОБА_1 перебуває на обліку як фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльністю з 13 лютого 2018 року. Вказує, що починаючи з 01 січня 2017 року був встановлений безальтернативний обов`язок Фізичних осіб-підприємців сплачувати єдиний соціальний внесок з дати державної реєстрації підприємницької діяльності до дати державної реєстрації припинення підприємницької діяльності. Стверджує, позивач належним чином не виконував норми статті 9 Закону України №2464, а саме єдиний внесок на відповідні рахунки не сплачено. Вважає вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11 листопада 2019 року №Ф-58180-50-У на суму 17272,20 грн. законною, та такою що не підлягає скасуванню. Просить у задоволенні позову відмовити.

18 травня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив (вх.№27985), в якій із посиланням на висновки Верховного Суду, викладених у постановах від 27 листопада 2918 року у справі №160/3114/19, від 05 березня 2020 року у справі №824/509/19-а, від 18 березня 2020 року у справі №140/1777/19 та від 06 травня 2020 року у справі 400/1622/19 зазначає про хибність позиції відповідача.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

29 червня 2016 року позивачем, ОСОБА_1 , отримано свідоцтво № НОМЕР_2 , видне Радою адвокатів Запорізької області про право на зайняття адвокатською діяльністю

05 травня 2018 року адвокатська діяльність позивача була зупинена Радою адвокатів Запорізької області, у зв`язку з поданням позивачем відповідної заяви.

У травня 2018 року позивачем до контролюючого органу подавалась виписка з реєстру адвокатів України форми №7-ЄСВ про зняття з обліку та №8-ОПП про ліквідацію або реорганізацію платника податків.

11 листопада 2019 року Головним управлінням ДПС у Запорізькій області сформована податкова вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-58180-50У, якою ОСОБА_1 визначено суму боргу з ЄСВ у розмірі 17272,20 грн.

Не погодившись із вказаною вимогою про сплату боргу (недоїмки) позивач звернувся до суду з даним позовом.

Дослідивши спірні правовідносини та надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Статтею 13 Закону №5076-VI визначено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464- VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 5 частини першої статті 4 Закону №2464-VI до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Суд зауважує, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI, щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування положень Закону №2464-VI був викладений Верховним Судом в постанові від 27.11.2019 у справі №160/3114/19 та в подальшому підтриманий в постановах, ухвалених в інших справах, зокрема в постанові від 05.03.2020 у справі №824/509/19-а, від 06.05.2020 у справі №400/1622/19 тощо.

Так, з інтегрованої картки платника ОСОБА_1 за кодом бюджетної класифікації 71040000 за у 2018 та 2019 роках проведені нарахування як особі, що провадить незалежну професійну діяльність - адвокату, а саме:

19 квітня 2018 року в сумі 1638,12 грн. за лютий 2018 року та березень 2018 року;

19 липня 2018 року в сумі 2457,18 грн. за ІІ квартал 2018 року;

19 жовтня 2018 року в сумі 2457,18 грн. за ІІІ квартал 2018 року;

21 січня 2019 року в сумі 2457,18 грн. за IV квартал 2018 року;

19 квітня 2019 року в сумі 2457,18 грн. за І квартал 2019 року;

19 липня 2019 року в сумі 2457,18 грн. за ІІ квартал 2019 року;

21 жовтня 2019 року в сумі 2457,18 грн. за ІІІ квартал 2019 року.

Натомість, відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_3 від 19 листопада 1989 року, ОСОБА_1 :

- 03 серпня 2015 року призначено на посаду головного спеціаліста відділу організації надання безоплатної вторинної правової допомоги в Регіональному центрі з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Запорізькій області (запис №12; наказ №171-к від 27 липня 2015 року);

- 31 березня 2017 року звільнено за угодою сторін (запис №13; наказ №10-к від 30 березня 2017 року);

- 02 квітня 2017 року призначено на посаду головного спеціаліста відділу організації надання безоплатної вторинної допомоги в Регіональному центрі з надання безоплатної вторинної допомоги у Донецькій та Запорізькій областях (запис №14; наказ №6-к від 29 березня 2017 року).

У ці періоди роботодавець сплачував за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 форм ОК-5 та ОК-7 за 2011-2020 роки.

Доказів отримання позивачем у спірний період доходів від провадження адвокатської діяльності індивідуально судом не встановлено.

За вказаних обставин варто зазначити, що наявність у позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є доказом здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу.

Не змінює вищенаведеного і факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в періоди роботи найманим працівником нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Тож, як свідчать матеріали справи у спірні періоди роботодавцем ОСОБА_1 у повному обсязі сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. При цьому, недоїмка, що призвела до формування оскаржуваної вимоги виникла внаслідок безпідставного, як вже встановлено судом, нарахування позивачу сум ЄСВ як особі, що провадить незалежну професійну діяльність у періоди перебування його у статусі найманого працівника.

Враховуючи викладене, вимогу Головного управління ДПС у Запорізькій області від 11 листопада 2019 року №Ф-58180-50-У про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 17272,20 грн., суд вважає такою, що винесена безпідставно та всупереч вимогам законодавства.

У статті 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За сукупністю наведених обставин суд дійшов висновку, що позовну заяву належить задовольнити повністю.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн. який підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166, код ЄДРПОУ ВП 44118663) про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС Запорізькій області від 11 листопада 2019 року №Ф-58180-50-У про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 17272,20 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з урахуваннями доповнень пункту 3 розділу VІ Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд.

Рішення виготовлено та підписано 15 червня 2021 року.

Суддя Д.В. Татаринов