Справа № 640/22561/19
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2021-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2021 року м. Київ № 640/22561/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., за участі секретаря судового засідання Яцеленко Ю.О., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Готки Ю.О. (довіреність від 02.06.2021 року №15/1/2-570-21), вирішивши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГенерального прокурора Рябошапки Руслана Георгійовича, Офісу Генерального прокурора
про визнання протиправним та скасування наказу,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Генеральної прокуратури України (далі також - відповідач 1), Генерального прокурора Рябошапки Руслана Георгійовича (далі також - відповідач 2), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 17.10.2019 року № 1122ц про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 18.10.2019 року на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»;

- поновити ОСОБА_1 з 19 жовтня 2019 року на посаді заступника начальника Департаменту представництва обвинувачення та представництва інтересів держави в судах Генеральної прокуратури України або, у разі відсутності на час постановлення судового рішення посади, з якої позивача було звільнено, - на посаді заступника начальника Департаменту представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора, та в органах прокуратури;

- стягнути з Генеральної прокуратури України (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, код за ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 19 жовтня 2019 року по день ухвалення судового рішення;

- допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування адміністративного позову зазначено, що із наказом Генерального прокурора від 17.09.2019 року №54ц, яким ліквідовано у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України Департамент підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах та Управління підтримання обвинувачення в суді, позивач, яка займала посаду заступника начальника Департаменту представництва обвинувачення та представництва інтересів держави в судах Генеральної прокуратури України, ознайомлена 19.09.2019 року начальником Департаменту, який ліквідовано, при цьому про майбутнє звільнення позивача не повідомлено у встановленому Кодексом законів України про працю порядку.

Безпосередньо Департаментом кадрової роботи та державної служби із вказаним наказом позивача ознайомлено лише 01.10.2019 року, тобто вже після того, як на усі керівні посади у новоутворений Департамент у тому числі, й на рівнозначні посади, зокрема заступника начальника Департаменту, призначено інших осіб. Втім, наявні вакантні посади керівництвом Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 не пропонувалися.

Таким чином, позивач вважає, що наказ Генерального прокурора від 17.10.2019 року № 1122ц про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 18.10.2019 року на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» у зв`язку із неподанням останньою заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.

Крім того, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 18.09.2018 року у справі №800/538/17, позивач переконана, що із прийняттям наказу Генерального прокурор України від 17.09.2019 року №54ц, належного процесу ліквідації, реорганізації та скорочення структурних підрозділів Генеральної прокуратури України не відбулося, а тому правові підстави для звільнення позивача з займаної посади відсутні.

Враховуючи викладене, позивач просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.01.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Витребувано у Генеральної прокуратури України належним чином завірену особову справу ОСОБА_1 ; завірені належним чином копії документів, які позивач додає до позову; інформацію про перелік посад у ГПУ, на які відбулися призначення з 17.09.2019 року по 18.10.2019 року, інформацію про перелік вакантних посад у ГПУ з 18.09.2019 року по 18.10.2019 року. Витребувано у Генерального прокурора України засвідчені належним чином всіх документів і матеріалів, що були враховані відповідачем при прийнятті оспорюваного рішення (наказу) з питання звільнення позивача, а саме: наказів Генерального прокурора від 17.09.2019 року № 54шц, від 17.10.2019 року №1122ц. Зобов`язано відповідача 1 та відповідача 2 подати витребувані копії документів до канцелярії Окружного адміністративного суду міста Києва у строк визначений для подання відзиву на позов.

Через канцелярію суду 22.01.2020 року відповідачем 1 подано заяву, якою повідомлено, що відповідно до наказу Генерального прокурора від 27.12.2029 року №358 «Про окремі питання забезпечення початку роботи Офісу Генерального прокурора», юридичну особу «Генеральна прокуратура України» перейменовано в «Офіс Генерального прокурора» без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

З огляду на викладене, відповідача 1 у справі перейменовано з Генеральної прокуратури України на Офіс Генерального прокурора, що враховується судом при розгляді справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.02.2020 року постановлено перейти до розгляду справи №640/22561/19 в порядку загального позовного провадження. Призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні на 11.03.2020 року.

Через канцелярію суду 07.02.2020 року відповідачем 1 подані витребувані ухвалою суду від 08.01.2020 року документи.

Через канцелярію суду 11.02.2020 року відповідачем 1 подано відзив на позовну заяву.

Офіс Генерального прокурора проти задоволення позовних вимог заперечує з тих підстав, що процедури вивільнення відповідно до Кодексу законів України про працю не готувалося та позивачу не вручено. Водночас, твердження позивача про початок процедури вивільнення з моменту ліквідації підрозділу не відповідає дійсності, оскільки її звільнено з підстав, передбачених положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», який набрав чинності 25.09.2019 року.

Так, позивачем проігноровано норми цього Закону та не подано заяви за відповідною формою до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.

Крім того, відповідачем 1 зазначено, що поновлення позивача на рівнозначній посаді в Офісі Генерального прокурора без успішного проходження процедури атестації буде суперечити вимогам Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Враховуючи викладене, Офіс Генеральної прокуратури просить у задоволенні позову відмовити.

Через канцелярію суду 21.02.2020 року позивачем подано відповідь на відзив, в якій позивачем наголошено, що після видання Генеральним прокурором наказу від 17.09.2019 року №54шц посаду, яку обіймала позивач, ліквідовано, що викликало необхідність призначення останньої на іншу посаду, передбачену частиною першою статті 15 Закону України «Про прокуратуру» або звільнення з адміністративної посади чи посади прокурора за наявності підстав, передбачених статтями 41, 51 Закону України «Про прокуратуру». Зокрема, враховуючи, що відносини щодо звільнення позивача мають свій початок з 17.09.2019 року, тобто од набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», та беручи до уваги статтю 58 Конституції України щодо дії законів у часі, звільнення позивача повинно було відбуватися відповідно до законодавства України, чинного станом на 17.09.2019 року.

Через канцелярію суду 03.03.2020 року відповідачем 1 подано заперечення на відповідь на відзив, відповідно до змісту якого, твердження позивача про початок процедури вивільнення з моменту ліквідації підрозділу не відповідає дійсності та не підлягає врахуванню судом, оскільки позивача звільнено не з підстав ліквідації підрозділу, а на виконання положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури». Так, на переконання відповідача 1, законодавцем чітко визначено процедуру реформування органів прокуратури, зазначивши про необхідність подання заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора та продовження служби в органах прокуратури унаслідок успішного проходження атестації. Зокрема, Законом передбачено й наслідки відмови від проходження атестації, з огляду на що, позивач перебував у стані правової визначеності та був належним чином повідомленим про необхідність проходження атестації, у разі наявності наміру продовжити службу в Офісі Генерального прокурора.

У підготовче засідання 11.03.2020 року прибули позивач та представник відповідача 1.

Судом вирішені клопотання, заявлені позивачем у підготовчому засіданні про витребування доказів та подання уточненої позовної заяви, задовольнивши які, судом оголошено про відкладення підготовчого засідання на 13.04.2020 року.

У підготовче засідання 13.04.2020 року сторони не прибули, у зв`язку із чим, судом відкладено підготовче засідання на 10.06.2020 року, про що сторін повідомлено в порядку, встановленому статтею 124 Кодексу адміністративного судочинства України.

Через канцелярію суду 04.04.2020 року позивачем подано клопотання про відкладення підготовчого засідання на іншу дату.

Через канцелярію суду 07.05.2020 року позивачем подано клопотання про витребування доказів.

Через канцелярію суду 20.05.2020 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог.

Через канцелярію суду 27.05.2020 року та 02.06.2020 року відповідачем 1 подані письмові пояснення щодо переліку вакантних посад у Генеральній прокуратурі.

У підготовче засідання 10.06.2020 року прибули позивач та відповідач 1.

Судом прийнято до розгляду заяву позивача від 20.05.2020 року про уточнення позовних вимог та оголошено перерву у підготовчому засідання до 09.07.2020 року.

Через канцелярію суду 30.07.2020 року позивачем подано клопотання про відкладення підготовчого засідання на іншу дату.

У підготовче засідання 09.07.2020 року прибув представник відповідача 1.

Судом задоволено клопотання позивача від 30.07.2020 року про відкладення розгляду справи на призначено наступне підготовче засідання на 16.09.2020 року.

Через канцелярію суду 09.07.2020 року відповідачем 1 подано додаткові пояснення.

Через канцелярію суду 15.07.2020 року позивачем подано пояснення.

Через канцелярію суду 15.09.2020 року позивачем подано клопотання про відкладення підготовчого засідання на іншу дату.

У підготовче засідання 16.09.2020 року прибув представник відповідача 1.

Судом задоволено клопотання позивача від 15.09.2020 року про відкладення розгляду справи на призначено наступне підготовче засідання на 02.12.2020 року.

Через канцелярію суду 25.11.2020 року позивачем подані додаткові пояснення.

У підготовче засідання 02.12.2020 року прибули позивач та представник відповідача 1.

Судом поставлено на обговорення питання про закінчення підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. Присутні в засіданні позивач та представник відповідача 1 проти закінчення підготовчого провадження не заперечували.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.12.2021 року в редакції ухвали від 19.01.2021 року про виправлення описки, закрито підготовче провадження. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 03.02.2021 року.

Через канцелярію суду 02.02.2021 року відповідачем 1 подано додаткові пояснення.

У судове засідання 03.02.2021 року прибули позивач та представник відповідача 1.

Позивачем повідомлено суд, що додаткові пояснення відповідача останньою не отримано, з огляду на що, позивачем заявлено клопотання про відкладення судового засідання з метою ознайомлення із додатковими поясненнями та надання своєї правової позиції щодо останніх.

Представник відповідача проти задоволення клопотання позивача не заперечує.

Заслухавши думку сторін, судом задоволено клопотання позивача про відкладення розгляду справи та призначено наступну дату судового засідання на 15.03.2021 року. Водночас, судом запропоновано Офісу Генерального прокурора надати копію наказу Генерального прокурора щодо виділення службових приміщень для тимчасового розміщення працівників Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах Генеральної прокуратури України, посади яких ліквідовано наказом Генерального прокурора від 17.09.2019 року №54-шц.

Через канцелярію суду 25.02.2021 року відповідачем 1 подано заяву, в якій зазначено про долучення до матеріалів справи засвідченої копії наказу Генерального прокурора від 02.10.2019 року №1036ц з додатками.

Через канцелярію суду 10.03.2021 року позивачем подано додаткові пояснення.

У судове засідання 15.03.2021 року прибули позивач та представник відповідача 1.

Заслухавши вступні слова присутніх у судовому засіданні сторін, судом оголошено перерву до 29.03.2021 року.

Відповідно до Довідки секретаря судового засідання від 29.03.2021 року зважаючи на перебування судді на лікарняному, справи. Призначені до слухання на 29.03.2021 року знято з розгляду.

Про дату, місце та час проведення наступного судового засідання, призначеного на 07.06.2021 року, сторін повідомлено в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України.

Через канцелярію суду 05.04.2021 року відповідачем 1 подано засвідчені копії табелів обліку використання робочого часу та розрахункові листи за вересень - жовтень 2019 року.

У судове засідання 07.06.2021 року прибули позивач та представник відповідача 1.

Відповідно до частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України у відкритому судовому засіданні 07.06.2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Наказом Генерального прокурора України від 22.04.2015 року №646ц ОСОБА_1 призначено на посаду першого заступника начальника Управління представництва інтересів громадян та держави в суді Генеральної прокуратури України.

Згідно з наказом Генерального прокурора України від 11.09.2015 року №1453ц ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Департаменту підтримання державного обвинувачення та представництва інтересів громадян або держави в судах Генеральної прокуратури України. 31.01.2018 року Департамент перейменовано у Департамент підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах.

Наказом Генерального прокурора від 17.09.2019 року №54шц з метою удосконалення організації роботи Генеральної прокуратури України, керуючись статтями 8, 9 та 14 Закону України «Про прокуратуру», ліквідовано у структурі та у штатному розписі Генеральної прокуратури України Департамент підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах; його загальну штатну чисельність 143 одиниці з відповідним фондом заробітної плати зараховано до резерву Генеральної прокуратури України; утворено у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України Департамент представництва інтересів держави в суді у складі таких підрозділів: Управління організації представництва та Управління організації участі прокурора в суді; установлено у штатному розписі новоутвореного департаменту за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 69 одиниць з відповідним фондом заробітної плати, у тому числі з перелічених далі посад; утворено у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України Управління підтримання публічного обвинувачення в суді у складі відділу забезпечення підтримання публічного обвинувачення, відділу організації підтримання публічного обвинувачення; установлено у штатному розписі новоутвореного управління за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 51 одиницю з відповідним фондом заробітної плати; внесені відповідні зміни до наказів Генерального прокурора України від 16.07.2015 року №55-шц та №56-шц.

Згідно із Списком працівників Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах Генеральної прокуратури України, посади яких ліквідовано наказом Генерального прокурора від 17.09.2019 року №54-шц, є ліквідованою посада заступника начальника Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах, яку обіймала ОСОБА_1 .

Наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 року №1122ц керуючись статтею 9, пунктом 2 частини другої статті 41 Закону України «Про прокуратуру», підпунктом 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 18.10.2019 року.

Вважаючи наказ Генерального прокурора від 17.10.2019 року №1122ц протиправним, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Згідно із статтею 1 Кодексу законів про працю України (далі також - КЗпП України) Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до статті 222 КЗпП України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

25.09.2019 року набрав чинності Закон України від 19.09.2019 року № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі також - Закон №113).

Підпунктами 1, 2 пункту 1 розділу І Закону №113 внесено зміни до таких законодавчих актів України: у Кодексі законів про працю України (Відомості Верховної Ради УРСР, 1971 р., додаток до № 50, ст. 375):

1) статтю 32 доповнити частиною п`ятою такого змісту:

«Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»;

2) статтю 40 доповнити частиною п`ятою такого змісту:

«Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України від 14.10.2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (із змінами і доповненнями, в редакцій, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі також - Закон №1697).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 16 Закону №1697 незалежність прокурора забезпечується: особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Отже, порядок звільнення прокурора з посади визначено спеціальним законодавством, в той час, як трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Вказану правову позицію неодноразово висловлено Верховним Судом, зокрема у постановах від 31.01.2018 року у справі № 803/31/16, від 30.07.2019 року у справі № 804/406/16, від 08.08.2019 року у справі № 813/150/16.

З огляду на встановлене, умови та наслідки, передбачені статтею 40 КЗпП України у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, не підлягають застосуванню з 25.09.2019 року в силу Закону №113.

Так, відповідно до оскаржуваного в цій справі наказу Генерального прокурора від 17.10.2019 року №1122ц ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 18.10.2019 року, керуючись статтею 9, пунктом 2 частини другої статті 41 Закону України «Про прокуратуру», підпунктом 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», тобто після набрання чинності Законом №113.

Згідно з підпунктом 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113 прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї із наступних підстав: неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.

Пунктом 10 Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженим наказом Генерального прокурора 03.10.2019 року № 221 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що заява, вказана у пункті 9 розділу I цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15 жовтня 2019 року (включно). Заява підписується прокурором особисто.

Позивачем факт не подання відповідної заяви не заперечується.

В той же час, відповідно до матеріалів справи, посаду ОСОБА_1 , з якої останню звільнено оскаржуваним наказом, ліквідовано наказом Генерального прокурора від 17.09.2019 року №54шц, тобто, до 25.09.2019 року - дня набрання чинності Законом №113.

Частиною першою статті 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення законодавства України, чинні на момент прийняття Генеральним прокурором наказу від 17.09.2019 року №54-шц, з огляду на наступне.

Згідно з частин першої, третьої статті 8 Закону №1697 (тут і далі в редакції до 25.09.2019 року) Генеральна прокуратура України організовує та координує діяльність усіх органів прокуратури з метою забезпечення ефективного виконання функцій прокуратури.

Генеральну прокуратуру України очолює Генеральний прокурор, який має першого заступника та чотирьох заступників, а також заступника Генерального прокурора - Головного військового прокурора.

У структурі Генеральної прокуратури України утворюються департаменти, управління, відділи, а також Генеральна інспекція. Управління та відділи можуть бути самостійними або входити до складу департаменту (управління). Положення про самостійні структурні підрозділи Генеральної прокуратури України затверджуються Генеральним прокурором.

Відповідно до пунктів 3, 5, 6, 10 частини першої, абзацу 1 частини другої статті 9 Закону №1697 Генеральний прокурор: призначає прокурорів на адміністративні посади та звільняє їх з адміністративних посад у випадках та порядку, встановлених цим Законом; призначає на посади та звільняє з посад прокурорів Генеральної прокуратури України у випадках та порядку, встановлених цим Законом; у десятиденний строк із дня вивільнення посади повідомляє Кваліфікаційно-дисциплінарну комісію прокурорів про наявність вакантної або тимчасово вакантної посади у Генеральній прокуратурі України; виконує інші повноваження, передбачені цим та іншими законами України.

Генеральний прокурор видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України.

Згідно з статтею 14 Закону №1697 загальна чисельність працівників органів прокуратури становить не більше 15000 осіб. У структурі органів прокуратури встановлюються посади державних службовців, інших працівників, діяльність яких регулюється цим Законом та іншими законодавчими актами України.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697 прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Відповідно до підпункту 3 пункту 20 розділу І Закону №113 у статті 8 (Закону України «Про прокуратуру») у назві слова «Генеральна прокуратура України» замінено словами «Офіс Генерального прокурора».

Пунктом 3 розділу ІІ Закону №113 встановлено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Відповідно до наказу Генерального прокурора від 27.12.2019 року № 358 «Про окремі питання забезпечення початку роботи Офісу Генерального прокурора», юридичну особу «Генеральна прокуратура України» перейменовано в «Офіс Генерального прокурора» без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Днем початку роботи Офісу Генерального прокурора згідно з наказом Генерального прокурора від 23.12.2019 року № 351 визначено 02.01.2020 року.

З відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань судом встановлено, що 28.12.2019 року проведено реєстраційні дії, згідно з яким назву «Генеральна прокуратура України» змінено на назву «Офіс Генерального прокурора», код ЄДРПОУ залишився незміннім, що свідчить про відсутність ознак ліквідації та реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймав посаду, станом на час звільнення з посади.

В той же час, наказом Генерального прокурора від 17.09.2019 року №54шц з метою удосконалення організації роботи Генеральної прокуратури України, керуючись статтями 8, 9 та 14 Закону України «Про прокуратуру», ліквідовано у структурі та у штатному розписі Генеральної прокуратури України Департамент підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах; його загальну штатну чисельність 143 одиниці з відповідним фондом заробітної плати зараховано до резерву Генеральної прокуратури України. Зокрема, є ліквідованою посада заступника начальника Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах, яку обіймала ОСОБА_1 згідно із Списком працівників Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах Генеральної прокуратури України, посади яких ліквідовано наказом Генерального прокурора від 17.09.2019 року №54-шц, поданого відповідачем суду.

Отже, висновується, що мали місце обставини зміни в організації виробництва і праці, що спеціальним Законом №1697 станом на 17.09.2019 року не врегульовані, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення КЗпП України (в редакції чинній до 25.09.2019 року).

Згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частин першої - третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Передбачене переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці встановлено статтею 42 КЗпП України, згідно з частиною першою якої при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Таким чином, власник вважається таким, що належно виконав вимоги статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі наявні вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися в установі протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

При цьому, призначення на посади за новим або зміненим штатним розписом інших осіб має здійснюватися після забезпечення гарантій на залишення на роботі працівників, які вже працюють в установі, організації, оскільки інакше роботодавець створює умови, за яких можливість реалізації права на залишення на роботі, фактично, нівелюється внаслідок зменшення вакантних посад за відповідною професією чи спеціальністю.

Судом береться до уваги правова позиція Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.04.2019 року у справі №808/892/17. Так, Верховний Суд дійшов висновку, що: «із змісту частини першої статті 42 та частини другої статті 49-2 КЗпП України випливає, що питання про наявність у певного працівника переважного права на залишення на роботі повинно вирішуватися з моменту виникнення обставин, які зумовлюють можливе вивільнення працівників (змін в організації виробництва і праці), а не лише з моменту попередження про наступне вивільнення цього працівника.».

Так, з матеріалів справи судом встановлено, що наказом від 17.09.2019 року №54шц ліквідовано у структурі та у штатному розписі Генеральної прокуратури України Департамент підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах; його загальну штатну чисельність 143 одиниці з відповідним фондом заробітної плати зараховано до резерву Генеральної прокуратури України; та утворено у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України Департамент представництва інтересів держави в суді у складі таких підрозділів: Управління організації представництва та Управління організації участі прокурора в суді; установлено у штатному розписі новоутвореного департаменту за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 69 одиниць з відповідним фондом заробітної плати, у тому числі з перелічених далі посад; утворено у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України Управління підтримання публічного обвинувачення в суді у складі відділу забезпечення підтримання публічного обвинувачення, відділу організації підтримання публічного обвинувачення; установлено у штатному розписі новоутвореного управління за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 51 одиницю з відповідним фондом заробітної плати; внесені відповідні зміни до наказів Генерального прокурора України від 16.07.2015 року №55-шц та №56-шц.

В той же час, відповідно до копії розписки, яка міститься у матеріалах справи, серед підписантів якої є ОСОБА_1 , з моменту видання наказу - 17.09.2019 року і до 01.10.2019 року (дня складання розписки) жодного з підписантів не попереджено про майбутнє звільнення та не запропоновано жодної вакантної посади в Генеральній прокуратурі України, зокрема, новоутворених структурах, на які відбулися призначення інших осіб, на думку позивача, таємно.

Суд не ставить вказаний доказ під сумнів, оскільки відповідачем 1 неодноразово під час розгляду справи судом підтверджено, що процедури вивільнення прокурорів, посади яких ліквідовано наказом від 17.09.2019 року №54шц, не проводилося.

Отже, приймаючи наказ від 17.09.2019 року №54шц, Генеральною прокуратурою України мало б було б розпочато процедуру вивільнення прокурорів, посади яких ліквідовано, зокрема, позивача, та питання про переважне право на залишення позивача на роботі повинно було вирішуватися з урахуванням можливості її переведення на іншу посаду за новим штатним розписом.

В той же час, судом не приймаються до уваги посилання відповідача 1, що відповідно до пункту 41 Закону №113 статтю 51 Закону України «Про прокуратуру» доповнено частиною п`ятою такого змісту: « 5. На звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження» з огляду на те, що право на переважне право на залишення на роботі за положеннями КЗпП України для ОСОБА_1 в даному випадку є первинним від передбаченого частиною п`ятою статті 51 Закону №1697 в редакції Закону №113.

Враховуючи встановлені обставини у сукупності, суд дійшов висновку про передчасність та протиправність прийнятого Генеральним прокурором наказу від 17.10.2019 року №1122ц, яким ОСОБА_1 з 18.10.2019 року звільнено з адміністративної посади та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» ураховуючи підпункт 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», оскільки відповідачами у цій справі не виконано положень чинного законодавства України станом на день прийняття рішення про ліквідацію Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в суді у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України.

Таким чином, підлягає визнанню протиправним та скасуванню наказ Генерального прокурора від 17.10.2019 року № 1122ц про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 18.10.2019 року на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Щодо поновлення позивача заступника начальника Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 19.10.2020 року, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 21 та частини першої статті 23 Загальної декларації прав людини кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною другою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначених у частині першій статті 235 та статті 240-1 КЗпП України, позаяк встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд приймає рішення про поновлення працівника на попередній роботі.

Суд звертає увагу, що оскаржуваним у цій справі наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 року №1122ц звільнено позивача з ліквідованої станом на 17.09.2019 року посади, що дає суду підстави вважати таку посаду не ліквідовано.

Таким чином, враховуючи встановлення судом факту незаконного звільнення позивача з посади заступника начальника Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 18.10.2019 року, позивач підлягає поновленню на відповідній посаді з 18.10.2019 року (день звільнення, визначений у оскаржуваному наказі).

Враховуючи, що відповідно до змісту позовних вимог позивач просить суд про поновлення на посаді з 19.10.2019 року, що не є обґрунтованим, оскільки оскаржуваним наказом її звільнено з посади 18.10.2019 року, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про поновлення позивача в органах прокуратури та на посаді заступника начальника Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах Генеральної прокуратури України з дня, визначеного у оскаржуваному наказі днем звільнення, а саме з 18.10.2019 року.

Щодо вимоги позивача про поновлення останнього на рівнозначній посаді, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Така правова позиція є усталеною у судовій практиці. Верховним Судом України в постанові від 28.10.2014 року у справі №21-484а14 сформульовано правову позицію, з якою погодився Верховний Суд у своїх постановах від 16.05.2019 року у справі №823/5361/15 та від 16.05.2019 року у справі №820/10744/15, за якою у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Відповідно до змісту частини другою статті 40 та частини першої статті 235 КЗпП України передбачено можливість поновлення незаконно звільненого працівника на посаді, яку він займав, та в органі, з якого його звільнено.

Отже, позовні вимоги в частині поновлення позивача на рівнозначній посаді задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України від 24.03.1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці" (із змінами і доповненнями) порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, підпунктом "з" пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі також - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Пунктом 2 вказаного Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 5 цього Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 цього ж Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З огляду на викладене, розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Відповідно до довідки Офісу Генерального прокурора від 15.11.2019 року №18-909зп сума середньоденної заробітної плати позивача складає 2 497,59 грн.

Оскільки, днем звільнення позивача є 18.10.2019 року, справу вирішено по суті 07.06.2021 року, то на період часу вимушеного прогулу позивача з 18.10.2019 року по 07.06.2021 року (включаючи перший та останній день цього проміжку) припадає всього 408 робочих дні.

З урахуванням викладеного, стягненню з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.10.2019 року по 07.06.2021 року у сумі 1 019 016,72 грн. (2 497,59 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 408 дні (робочі дні за час вимушеного прогулу)) з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, на виконання вимог статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва допускає до негайного виконання рішення в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 52 449, 39 грн. (2497, 59 грн х 21 робочий день) та поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Згідно статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з положеннями статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27.09.2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також доводи позивача та відповідача щодо заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з метою ефективного забезпечення захисту прав позивача.

Керуючись статтями 6, 9, 12, 73-80, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 17.10.2019 року №1122ц про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 18.10.2019 року на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

3. Поновити ОСОБА_1 з 18.10.2019 року на посаді заступника начальника Департаменту представництва інтересів держави в суді - начальника управління організації представництва Генеральної прокуратури України.

4. Стягнути з Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, код за ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 18.10.2019 року по 07.06.2021 року у сумі 1 019 016,72 грн. (один мільйон дев`ятнадцять тисяч шістнадцять грн. 72 коп.).

5. Допустити негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині поновлення ОСОБА_1 з 18.10.2019 року на посаді заступника начальника Департаменту представництва інтересів держави в суді - начальника управління організації представництва Генеральної прокуратури України.

6. Допустити негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у сумі 52 449, 39 грн. (п`ятдесят дві тисячі чотириста сорок дев`ять грн. 39 коп.).

7. В іншій частині відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статті 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач 1: Офіс Генерального прокурора (, адреса: 01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15);

Відповідач 2: Генеральний прокурор Рябошапка Руслан Георгійович (адреса: 01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15).

Повне рішення складено 14.06.2021 року.

Суддя Л.О. Маруліна