Справа № 140/4716/21
Суддя: Костюкевич Сергій Федорович
Дата ухвалення: 2021-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року ЛуцькСправа № 140/4716/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Костюкевича С.Ф.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (далі - відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо затвердження проекту землеустрою про відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га (кадастровий номер :04:000:0824) за рахунок земель, що перебувають у державній власності, і розташовані на території Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області; зобов`язання затвердити проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки.

В обґрунтування позову позивач вказав, що у зв`язку з неотриманням у місячний термін відмови ГУ Держгеокадастру у Волинській області за заявою щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою бажаної для відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства він 22.01.2021 року надіслав відповідачу повідомлення про розроблення вищевказаного проекту. Волинською регіональною філією Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» Турійського районного виробничого відділу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру був розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :04:000:0824, що розташована на території Жидичинської об`єднаної територіальної громади (ОТГ).

Як зазначив ОСОБА_1 , 18.03.2021 року він звернувся до відповідача із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та надання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, який згідно з висновком Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 05.03.2021 року №3364/82-21 відповідає вимогам чинного законодавства. Однак ГУ Держгеокадастру у Волинській області, незважаючи на встановлений статтею 122 Земельного кодексу України (ЗК України) двотижневий термін для прийняття рішення, не прийняло жодного із рішень - ні про затвердження проекту землеустрою, ні про відмову у його затвердженні.

Позивач таку бездіяльність вважає протиправною, адже порушено його право на безоплатне отримання вказаної земельної ділянки.

З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 11.05.2021 прийнято дану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до вимог частини другої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України).

У відзиві на позовну заяву відповідач позовних вимог не визнав. Вважає, що він правомірно наказом від 26.05.2021 року № 3-1433/15-21-СГ відмовив у затвердженні документації із землеустрою з посиланням на те, що відповідно до п.5 ст. 116 Земельного Кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осі, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Просив у задоволенні позову просив відмовити

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких мотивів та підстав.

Частина 1 ст. 5 КАС України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси і просити про їх захист.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Волинській області із заявою від 16.11.2020 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки державної власності для ведення особистого селянського господарства орієнтовною 2,0 га (кадастровий номер :04:000:0824) за рахунок земель, що перебувають у державній власності, і розташовані на території Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області.

22.01.2021 року позивач на підставі абзацу третього частини сьомої статті 118 ЗК України надіслав на адресу відповідача повідомлення про розроблення проекту землеустрою щодо відведення бажаної земельної ділянки.

За замовленням позивача та відповідно до договору про розроблення проекту землеустрою Волинською регіональною філією Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» Турійського районного виробничого відділу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру виготовлено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки загальною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області. Згідно з висновком експерта державної експертизи про розгляд документації із землеустрою від 05.03.2021 року №3364/82-21 проект землеустрою відповідає земельному законодавству і прийнятим відповідно до нього нормативно-правовим актам та його погоджено.

18.03.2021 року позивач надіслав засобами поштового зв`язку до ГУ Держгеокадастру у Волинській області заяву про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та надання у власність земельної ділянки площею 2,0 га з кадастровим номером :04:000:0824 для ведення особистого селянського господарства. До заяви позивач додав проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Станом на 06.05.2021 року відповідач не прийняв рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 .. Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність ГУ Держгеокадастру у Волинській області щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га (кадастровий номер :04:000:0824), звернувся із цим позовом до суду.

Як вбачається із доданих до відзиву на позов документів, наказом ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 26.05.2021 року № 3-1433/15-21-СГ відмовив у затвердженні документації із землеустрою з посиланням на те, що відповідно до п.5 ст. 116 Земельного Кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України (ЗК України) та Законом України від 22 травня 2003року №858-IV «Про землеустрій».

Відповідно до підпункту «б» частини першої статті 81 ЗК України однією з підстав набуття громадянами України права власності на земельні ділянки є безоплатна передача із земель державної і комунальної власності.

За змістом частин першої другої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Підпунктом «а» частини третьої статті 22 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Пунктом «б» частини першої статті 121 ЗК України визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення селянського господарства в розмірі не більше 2,00 гектара.

Згідно з підпунктом «в» частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини четвертої статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

На підставі підпункту 13 пункту 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17 листопада 2016 року №308 (у редакції наказу Держгеокадастру від 20 листопада 2020 року 353), Головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Волинської області.

Наведені вище норми законодавства дають підстави для висновку, що відповідач має виключні повноваження на вирішення питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства та прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою.

Стаття 118 ЗК України встановлює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Частинами шостою- сьомою статті 118 ЗК України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

З наведених норм вбачається, що проект землеустрою може бути розроблено на підставі дозволу органу, до компетенції якого входить питання про передачу земельних ділянок громадянам, чи якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання такий орган не надав дозволу або мотивовану відмову у його наданні.

Як свідчать матеріали справи, позивач звертався до ГУ Держгеокадастру у Волинській області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та оскільки у місячний строк відповідач не прийняв відповідне рішення, то ОСОБА_1 за принципом мовчазної згоди замовив проект землеустрою щодо відведення бажаної земельної ділянки. При цьому позивач дотримався встановленого порядку щодо письмового повідомлення відповідача про замовлення проекту землеустрою.

Частиною дев`ятою статті 118 ЗК України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Згідно з частиною шостою статті 186 ЗК України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (частина перша статті 186-1 ЗК України).

Відповідно до частини шостої статті 186-1 ЗК України підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Отже, системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме: 1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин відповідно до приписів статті 186-1 ЗК України; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, який, у свою чергу, у двотижневий строк зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (частина десята статті 118 ЗК України).

При цьому з вищенаведених норм ЗК України вбачається, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 ЗК України, норми статті 118 цього Кодексу не містять. Перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватись саме на етапі погодження такого проекту. Право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України не передбачено.

Такі висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року №820/4852/17, від 06 березня 2019 року у справі №1640/2594/18, від 22 жовтня 2020 року справа №808/3083/17 та їх відповідно до положень частини п`ятої статті 242 КАС України суд враховує до спірних правовідносин.

У розглядуваному випадку проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджений (позитивний висновок ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 05.03.2021 року №3364/82-21).

Пунктом 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051, установлено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.

Земельна ділянка площею 2,0 га, щодо якої розроблявся проект землеустрою, зареєстрована у Державному земельному кадастрі відділом у Ківерцівському районі Міжрайонного управління у Ківерцівському та Рожищенському районах ГУ Держгеокадастру у Волинській області з присвоєнням кадастрового номера :04:000:0824, про що свідчить витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-020 від 06 листопада 2020 року.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою, яку відповідач отримав, у встановлений ЗК України двотижневий строк рішення у формі наказу щодо затвердження проекту землеустрою або про відмову у його затвердженні прийнято не було. Тобто, відповідач не виконав обов`язку, визначеного частиною дев`ятоюстатті 118 ЗК України, та допустив бездіяльність.

Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Значення також мають конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків, фактичні підстави припинення бездіяльності, а також її наслідки для прав та інтересів заінтересованої особи.

Днем вчинення бездіяльності вважається останній день строку, в який мала бути, однак не була вчинена дія, передбачена законом. За змістом частини шостої статті 118 ЗК України такий день настав після закінчення двотижневого строку з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому відповідач не навів конкретних причин, умов та обставин, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків.

Як встановлено судом, лише 26.05.2021 року (тобто, після відкриття провадження в адміністративній справі) та майже через три місяці після надходження на розгляд заяви позивача про затвердження проекту землеустрою ГУ Держгеокадастру у Волинській області прийняло наказ №3-1433/15-21-СГ, яким ОСОБА_1 відмовлено у затвердженні проекту землеустрою.

Відмову позивачу у затвердженні проекту землеустрою відповідач мотивував тим, що відповідно до п.5 ст. 116 Земельного Кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осі, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Проаналізувавши викладене, суд дійшов висновку, що відповідач не навів обґрунтованих та передбачених законом підстав для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою, в наказі не зазначено конкретним підстав для його винесення та відмови у затвердженні проекту землеустрою.

На переконання суду, поведінка відповідача у цій ситуації свідчить про недотримання принципу належного урядування, зміст якого Європейський суд з прав людини розкриває у рішенні у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04), прийнятому 20 жовтня 2011 року (набуло статусу остаточного 20 січня 2012 року). Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Наказ ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 26.05.2021 року №3-1433/15-21-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою» не містить законодавчо визначених підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою.

Порушення відповідачем встановленого частиною дев`ятою статті 118 ЗК України строку на прийняття рішення та наступне прийняття рішення з підстав, які не відповідають положенням ЗК України, вказує на недотримання ним установленого частиною другою статті 19 Конституції України обов`язку діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені чинним законодавством.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що на час розгляду судом справи відповідачем припинено бездіяльність шляхом прийняття наказу від 26.05.2021 року №3-1433/15-21-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою». Тепер зазначений наказ як акт індивідуальної дії, прийнятий з порушенням порядку прийняття рішення та з підстав, не передбачених ЗК України, має для позивача негативні наслідки та перешкоджає реалізації його права на отримання земельної ділянки у власність, а тому він з наведених вище мотивів та підстав є протиправним.

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод та інтересів суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З наведено слідує, що вихід за межі позовних вимог можливий лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень та за умови, що повний захист прав неможливий у спосіб, про який просить позивач; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

За таких обставин, з метою ефективного захисту прав позивача, суд дійшов переконання про необхідність виходу за межі позовних вимог та скасування як протиправного наказу відповідача від 26.05.2021 року №3-1433/15-21-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою».

Згідно з частиною третьою статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Слід зазначити, що повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

На думку суду, у цій справі відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, затвердити проект землеустрою, або ні. Правомірним є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин, а тому повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання вчинити дії після скасування його адміністративного акту.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2019 року у справі №509/1350/17 оцінюючи ефективність обраного судом способу захисту зазначила, що застосування такого способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою. Разом з тим наведених обставин судами не встановлено. Оцінка правомірності відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою стосувалася лише тих мотивів, які наведені відповідачем у оскаржуваному рішенні. Однак суди не досліджували у повній мірі, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для отримання ним такого дозволу. Отже, як зазначила Велика Палата Верховного Суду, належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою (пункти 36-39).

Ухвалюючи постанову від 28 травня 2020 у справі №819/654/17 Верховний Суд у пунктах 54-56 зазначив: «За загальним правилом, застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким протиправно відмовив в його задоволенні. З іншого боку, у суду відсутні підстави для зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою (прийняти рішення такого змісту), якщо уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом і немає обґрунтованих сумнівів вважати, що він надасть дозвіл, розглянувши заяву повторно. Виходячи з принципу «належного врядування», суб`єкт владних повноважень повинен сам виправляти свої помилки і відновлювати права осіб, що звернулися до нього, і щодо яких мали місце порушення. Тим більше після того, як неправомірність рішення (дії, бездіяльності) встановлено судом.

Зазначені правові позиції враховані Верховним Судом під час ухвалення постанови від 22 жовтня 2020 року у справі №823/105/18, предметом спору у якій було, зокрема, зобов`язання Головного управління Держгеокадастру в області прийняти рішення, яким затвердити проект землеустрою щодо відведення фізичній особі земельної ділянки із земель сільськогосподарського призначення державної власності та передати її у власність позивачу.

Таким чином, у разі, якщо суд констатує протиправність відмови і зобов`язує відповідача ухвалити рішення з урахуванням висновків суду, то саме відповідач повинен перевірити наявність усіх інших умов ухвалення відповідного рішення. Натомість у разі, коли суд зобов`язує відповідача ухвалити рішення конкретного змісту, суд повинен переконатися, що немає жодних інших причин для відмови у наданні земельної ділянки у власність, а не лише тієї, що стала безпосередньою підставою для відмови.

У розглядуваному випадку, суд дійшов висновку про те, що відповідач, не приймаючи спочатку рішення, а потім щоб не нести відповідальність за власну бездіяльність, відмовляючи позивачу у затвердженні проекту землеустрою у зв`язку із включенням земельної ділянки до акта приймання-передачі у комунальну власність, у такий спосіб допустив зловживання своїми повноваженнями. Разом з тим, судом не встановлено, що відповідачем здійснювалась перевірка поданого позивачем проекту землеустрою в частині дотримання порядку його погодження, передбаченого статтею 186-1 ЗК України.

Відповідно до статті 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають, зокрема, рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом) та письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду.

Рішення про затвердження проекту, як один з етапів процедури відведення земельної ділянки, є одночасно рішенням про передачу зазначеної земельної ділянку у власність чи у користування.

Відповідно до частини п`ятої статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Аналіз статті 186-1 ЗК України, статті 50 Закону України «Про землеустрій» у взаємозв`язку зі статтею 116 ЗК України свідчить, що письмова згода землевласника (землекористувача), засвідчена нотаріально, є лише необхідною частиною документації, що включається до проекту землеустрою. Проте передачі у власність чи користування підлягають земельні ділянки, що не обтяжені іншими речовими правами на неї, тобто є вільними.

Отже, на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, достатнім є долучення до клопотання заявника на отримання дозволу письмової згоди землевласника (землекористувача), засвідченої нотаріально. Проте на стадії затвердження проекту землеустрою та передачі у власність, користування бажана до відведення земельна ділянка має бути вільною.

У постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі №823/105/18 сформовано висновок, що поділ земельної ділянки (її частини) не змінює правового статусу новоутворених ділянок як таких, що є частиною об`єкта оренди. Відтак, розпорядження цими земельними ділянками можливе лише після припинення договору оренди.

Оскільки перевірка цих обставин не здійснювалася відповідачем, а суд здійснює лише контроль легальності дій та рішень суб`єктів владних повноважень, то за таких обставин суд дійшов переконання, що належним способом захисту порушених прав позивача є прийняття рішення про визнання протиправним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 26.05.2021 року №3-1433/15-21-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою»; зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га з кадастровим номером :04:000:0824, розташованої на території Жидичинської сільської ради, та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду. Решта позовних вимог задоволенню не підлягає, а тому суд позов задовольняє частково.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частинами першою, третьою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, тому на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 454,00 грн.

Керуючись статтями 242, 243, 245, 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 26.05.2021 року №3-1433/15-21-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою».

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га з кадастровим номером :04:000:0824, розташованої на території Жидичинської сільської ради, та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 454,00 грн. (чотириста п`ятдесят чотири гривні).

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статями 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням вимог підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» цього Кодексу. Апеляційна скарга може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Волинській області (43021, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Винниченка, 67, ).

Головуючий-суддя С.Ф. Костюкевич