Справа № 200/7603/20-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2021-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2021 року справа №200/7603/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Геращенка І.В., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року (повне судове рішення складено 23 грудня 2020 року у м. Слов`янську) у справі № 200/7603/20-а (суддя в І інстанції Шинкарьова І.В.) за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності, стягнення грошового забезпечення,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі Комісаріат), в якій просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу належних сум грошового забезпечення при звільненні;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку з 05 квітня 2016 року по 12 серпня 2020 року у розмірі 374 174,70 грн.

Заявлені вимоги позивач обґрунтовував тим, що судовими рішеннями по справі 200/1450/20 частково задоволені його позовні вимоги щодо недоотриманих коштів при звільненні. Станом на дату звернення до суду ці суми не виплачені. Посилаючись на ст. 116, 117 КЗпП України, просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Комісаріату щодо не нарахування та невиплати позивачу належних сум грошового забезпечення при звільненні.

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 47 894 грн 36 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Всі особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули, тому апеляційне провадження здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

ОСОБА_1 є громадянином України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_1 . Згідно паспортних даних позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24 березня 2020 року в справі № 200/1450/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 були частково задоволені:

визнано протиправною бездіяльність Комісаріату щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення за період з вересня 2015 року по квітень 2016 року;

зобов`язано нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з вересня 2015 року по квітень 2016 року;

зобов`язано нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з вересня 2015 року по квітень 2016 року;

зобов`язано нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини грошового забезпечення у зв`язку з порушенням строків виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення.;

стягнуто з Донецького обласного військового комісаріату моральну шкоду у розмірі 480 гривень 00 копійок. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 06 серпня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 березня 2020 року у справі № 200/1450/20-а задоволено частково та рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 березня 2020 року у справі № 200/1450/20-а змінено:

абзаци другий і третій резолютивної частини рішення про визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення за період з вересня 2015 року по квітень 2016 року, зобов`язати Донецький обласний військовий комісаріат нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з вересня 2015 року по квітень 2016 року скасувати, а в цій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено;

абзац четвертий резолютивної частини рішення викладено в наступній редакції «Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 суму індексацію грошового забезпечення за період вересень 2015 року - квітень 2016 року у розмірі 9 804,94 грн;

абзац п`ятий резолютивної частини рішення про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошового забезпечення у зв`язку з порушенням строків виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення скасовано, а в цій частині у задоволені позовних вимог відмовлено;

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 березня 2020 року у справі № 200/1450/20-а - залишено без змін. Повне судове рішення складено 06 серпня 2020 року.

Позивачем направлено відповідачу заяву від 08 серпня 2020 року з вимогою сплатити суми заборгованості відповідно до судових рішень у справі № 200/1450/20-а, а негайно сплатити індексацію грошового забезпечення на період служби у сумі 9804,94 грн., суму компенсації втрати частини грошового забезпечення у зв`язку з порушенням строків його виплати у розмірі 4490,25 грн., моральну шкоду в розмірі 480,00 грн.

Відповідь на звернення позивача суду не надана.

Відповідач доказів виплати коштів за судовим рішенням не надав.

Оскільки відповідачем не проведено повний розрахунок при звільнені, позивач вимагає стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку з 05.04.2016 по 12.08.2020 (дату звернення до суду) у сумі 374 174,70 грн.

Перевіряючи правомірність дій відповідача щодо не нарахування та невиплати грошового забезпечення, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень статті 78 КАС України про підстави звільнення від доказування, вбачається, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду, яке набуло законної сили 06 серпня 2020 року, встановлено наступні обставини.

Позивач з 04.08.2015 по 20.10.2016 включно проходив військову службу у лавах ЗСУ, а саме: у взводі охорони Іллічівсько-Володарського (Кальміусько-Нікольського) об`єднаного районного військового комісаріату, який є структурним підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою від 26.07.2019 № 431.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 05.04.2016 № 72 позивач був виключений зі списків особового складу відділення охорони і вибув до нового місця служби.

В постанові зазначено (далі цитата):

«Суд зазначає, що матеріалами справи підтверджується, що відповідачем не була нарахована та не виплачувалася індексація грошового забезпечення за період з вересня 2015 року по квітень 2016 року, а правомірність своїх дій відповідач обґрунтовує тим, що кошторисні видатки на 2015, 2016 роки не передбачали здійснення видатків на виплату індексації грошових доходів військовослужбовців.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що не може визнаватися правомірною відмова відповідача у виплаті спірних сум індексації з підстав відсутності достатнього фінансування.

Що стосується посилань відповідача на відсутність фінансових ресурсів для виплати індексації грошового забезпечення, то суд враховує, що Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі Кечко проти України зауважував: реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Суд зазначає, що відсутність у відповідача належного фінансового забезпечення у спірний період, в тому числі для покриття витрат з індексації грошового забезпечення військовослужбовців, не може впливати на наявність або відсутність у позивача права на отримання такої індексації, оскільки відповідне право гарантується законом, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін є безумовним обов`язком роботодавця.

З огляду на викладене, обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у відповідача обов`язку, щодо нарахування індексації грошового забезпечення позивачу.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Суд, також враховує рішення Конституційного суду України від 15.10.2013 № 9-рп/2013, в якому зазначено, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини 6 статті 95 Кодексу законів про працю України, статей 33, 34 Закону України Про оплату праці, такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. В аспекті конституційного звернення положення частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.»

Спірним питання у справі № 200/7603/20-а є несвоєчасність не нарахування та не виплата доходу у вигляді індексації грошового забезпечення, що встановлено постановою апеляційного суду від 06 серпня 2020 року, та стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку з 05 квітня 2016 року по 12 серпня 2020 року у розмірі 374 174,70 грн.

Як вже зазначалось, Наказом військового комісару Іллічівсько-Володарського об`єднаного районного військового комісаріату від 05.04.2016 № 72 позивач був виключений зі списків особового складу відділення охорони і вибув до нового місця служби.

Аналізуючи дані обставини, суд зазначає наступне.

Правовідносини щодо грошового забезпечення військовослужбовців врегульовані низкою спеціальних актів, зокрема Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» від 07 листопада 2007 року №1294, постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» від 22 вересня 2010 року № 889.

Втім, зазначені акти не містять норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Так, за загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними.

Таким чином норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів зазначає про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічних правових висновків щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців дійшов Верховний Суд у постановах від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16.

Судовим розглядом встановлено, що спір стосовно однієї із складових грошового забезпечення, яка невиплачена відповідачем, вирішений судом на користь позивача, рішення якого набрало законної сили 06 серпня 2020 року.

Постановою ПААС встановлений обов`язок відповідача виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період вересень 2015 року по квітень 2016 року у розмірі 9804,94 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, у тому числі захист права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до законодавчого визначення індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Враховуючи, що індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру, механізм індексації має універсальний характер. У свою чергу, правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють повторне виникнення права на отримання індексації.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 (№ К/9901/35979/19).

Натомість, колегія суддів вважає, що в межах спірних правовідносин, поза увагою місцевого суду залишено ту обставину, що відповідачем не приймалось рішення про звільнення позивача зі служби.

Так, відповідно до наказу відповідача від 05.04.2016 № 72 ОСОБА_1 переміщено для подальшого проходження військової служби у розпорядження командира ВЧ НОМЕР_2 .

В той же час, положення статей 116, 117 КЗпП України застосовуються при звільненні, чого у спірних правовідносинах з відповідачем не відбувалось.

Відтак, підстав для задоволення позовних вимог до вказаного ОСОБА_1 відповідача не існує.

Згідно частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального права, тому апеляційну скаргу відповідача необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати.

Судові витрати суб`єкта владних повноважень за діючим процесуальним законодавством розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки задовольнити.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 200/7603/20-а скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності, стягнення грошового забезпечення відмовити повністю.

Повне судове рішення 15 червня 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді І. В. Геращенко

Т. Г. Гаврищук