Справа № 120/3654/21-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2021-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 р. Справа № 120/3654/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Слободонюка М.В., розглянувши у м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:
У квітні 2021 до суду через систему "Електронний суд" надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (позивач, ОСОБА_1 ), які подані його представником - адвокатом Савчуком М.В (представник позивача, адвокат Савчук М.В.) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (відповідач, ГУ ПФУ у Вінницькій області), в якій представник позивача просить суд визнати протиправним та скасувати рішення відповідача за № 74 від 09.10.2020 щодо відмови позивачу у призначенні пенсії згідно п. "б" ч. 1 ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та зобов`язати відповідача призначити і виплачувати позивачу пільгову пенсію згідно п. "б" ч. 1 ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" починаючи з 02.10.2020 (дати реєстрації заяви про призначення пенсії на пільгових умовах).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 02.10.2020 повторно звернувся до ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою про призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до положень п. "б" ч. 1 ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Проте, відповідач рішенням за № 74 від 09.10.2020 відмовив йому у призначенні такої пенсії, з причин неврахування певних періодів роботи до спеціального (пільгового) стажу роботи, а саме з 30.07.1985 по 09.09.1990, а також з 04.06.1992 по 01.03.2001 на посаді каменяра (муляра) у військовій частині НОМЕР_1 , з огляду на відсутність у трудовій книжці запису про переведення із прийнятої посади "робочого" на посаду "каменяра", відсутністю професії каменяра ("муляра") передбаченої Спискам № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 22.08.1956 за № 1173, неналежним оформленням поданої позивачем уточнюючої довідки № 6 від 01.03.2001, виданої військовою частиною НОМЕР_2 (правонаступник військова частина НОМЕР_1 ), а також відсутністю наказів про результати атестації робочих місць. Позивач вказує, що відповідачем відмовлено у зарахуванні до пільгового стажу позивача в сукупності 13 років 10 місяців 4 днів, що з огляду на положення п. "б" ч. 1 ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 у справі № 1-5/2018, є підставою для призначення йому пенсії на пільгових умовах. Вважаючи, що своїми діями та оскаржуваним рішенням від 09.10.2020 за № 74 відповідач порушив його конституційне право на належне пенсійне забезпечення, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалою від 11.05.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлено відповідачу 15-денний строк з дня її вручення для подання відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Цією ж ухвалою витребувано у відповідача додаткові докази, необхідні для розгляду справи, а саме належним чином завірені копії матеріалів пенсійної справи позивача.

25.05.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача проти позову заперечує. Зазначає, що згідно положень п. 2 ч. 2 статті 114 "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія за віком на пільгових умовах призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2. Зауважує, що згідно записів у трудовій книжці заявника простежуються наступні відомості про його роботу зі шкідливими умовами праці: з 19.12.1984 був прийнятий на роботу у військову частину 54711 робочим; з 30.07.1985 - присвоєно тарифний розряд муляра 2-го розряду, проте запис про переведення на дану посаду відсутній, тому позивач рахується як робочим; з 14.07.1987 - присвоєно 3-ій розряд муляра; з 15.09.1988 - присвоєно 3-ій розряд муляра; з 07.07.1989 - присвоєно 4-ий розряд муляра; з 10.09.1990 - переведений на посаду охоронника; з 04.06.1992 - переведений на посаду муляра: з 01.03.2001 - звільнений з роботи. Однак, на думку відповідача, до 01.01.1992 муляри не користувалися правом на пільгове пенсійне забезпечення, оскільки ця професія не була передбачена Списком № 2, затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР № 1173 від 22.08.1956.

Відповідач наголошує, що згідно наданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу, страховий стаж позивача становить 27 років 0 місяців 29 днів, проте пільговий стаж, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах становить 5 років 5 місяців 16 днів, що не є достатнім задля призначення пенсії згідно п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". За таких обставин, відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та просить суд відмовити у їх задоволенні.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 02.10.2020 повторно звернувся до ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

За наслідком розгляду такої заяви та доданих до неї документів ГУ ПФУ у Вінницькій області своїм рішенням від 09.10.2020 за № 74 відмовило ОСОБА_1 у призначені пенсії за віком у зв`язку з відсутністю у позивача необхідного пільгового стажу роботи, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". При цьому, відповідач зарахував позивачу до пільгового стажу лише періоди з 16.02.2015 по 06.09.2017 (2 роки 6 місяців 21 день) та з 07.09.2017 по 31.07.2020 (2 роки 10 місяців 25 днів), що фактично становить 5 років 5 місяців 16 днів, та визначив наявний загальний страховий стаж 27 років 29 днів, який, за переконанням позивача, недостатній для призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

У той же час, за даним рішенням, відповідачем відмовлено в зарахуванні до пільгового стажу таких періодів роботи позивача:

- з 30.07.1985 по 09.09.1990 у військовій частині НОМЕР_1 (оскільки відповідно до записів у трудовій книжці позивач значиться "робочим" (відсутність запису про переведення на іншу посаду "каменяра"), відсутність посади "каменяра" ("муляра") у Списках № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 22.08.1956 за № 1173);

- з 04.06.1992 по 21.08.1992 у військовій частині НОМЕР_1 (неналежне оформлення уточнюючої довідки про пільговий характер роботи від 01.03.2001 № 6, виданої військовою частиною НОМЕР_2 , відсутність документального підтвердження про зайнятість заявника у бригадах мулярів чи в спеціалізованих ланках мулярів комплексних бригад)

- з 22.08.1992 по 01.03.2001 (неналежне оформлення уточнюючої довідки про пільговий характер роботи від 01.03.2001 № 6, виданої військовою частиною НОМЕР_2 , відсутність документального підтвердження про зайнятість заявника у бригадах мулярів чи в спеціалізованих ланках мулярів комплексних бригад та наказів про результати атестації робочих місць з відповідними переліками посад та професій, працівникам яких підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення).

Не погоджуючись із прийнятим рішенням позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи суд враховує наступне.

Частиною першою статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Водночас у пункті 5 рішення N 8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.

За приписами пунктів 1, 6 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року N 1058-IV (далі - Закон N 1058-IV).

Статтею 8 Закону N 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до пункту 2 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.

У вказаній редакції пункт 2 розділу XV Закону № 1058-IV був викладений на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 3 жовтня 2017 року № 2148-VIII (далі - Закон № 2148-VIII), який набрав чинності 11.10.2017.

Окрім внесенням змін до Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, Законом № 2148-VIII також внесено низку інших істотних змін до Закону № 1058-IV, зокрема доповнено його окремим розділом XIVІ під назвою "Пенсійне забезпечення окремих категорій громадян" (статті 114-115).

Так, в силу вимог ч. 1 ст. 114 Закону № 1058-IV право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком N 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті

Як зазначено в абзаці 1 пункту другого частини другої статті 114 Закону № 1058-IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

За відсутності страхового стажу, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абзацами першим і третім-тринадцятим цього пункту, страхового стажу: з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років у чоловіків і не менше 23 років у жінок.

В той же час у преамбулі Закону України від 05.11.91 N 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон N 1788-XII) зазначено, що цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Згідно із статтею 2 Закону N 1788-XII за цим Законом призначаються трудові пенсії: до яких відносяться пенсії за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

За приписами статті 12 Закону N 1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Згідно з пунктом "б" статті 13 Закону N 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року N 213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" (далі - Закон N 213-VIII), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах

Так, при вирішенні питання про наявність в позивача відповідного права на пільгову пенсію судом констатовано, що починаючи з жовтня 2017 року правила призначення пенсій за Списком № 2 почали регламентуватись двома законодавчими актами, а саме: пунктом "б" ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції Закону України від 02.03.2015 № 213-VIII та п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII.

Дана правова неузгодженість прослідковується також і у оскаржуваному рішенні відповідача, де визначено, що страховий стаж ОСОБА_1 , обчислений у відповідності до норм чинного законодавства, становить 27 років 29 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з підстав відсутності у нього достатнього пільгового та страхового стажу.

В той же час, на думку представника позивача, ГУ ПФУ у Вінницькій області не врахувало рішення Конституційного Суду № 1-5/2018(746/15) від 23.01.2020, за яким визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року N 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року N 213-VIII (пункт 1 Рішення N 1-р/2020), та відновлено дію попередньої редакції пунктом "б" ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», згідно якої для виходу на пенсію за віком позивачу достатньо мати не менше 25 років стажу роботи, з яких 12 років і 6 місяців стажу роботи за Списком № 2.

Так, проаналізувавши наведене рішення Конституційного Суду України, суд дійшов висновку, що з 23.01.2020 (моменту прийняття цього Рішення КСУ) дійсно існують два Закони, котрі одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком № 2, а саме: пункт "б" ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 № 213-VIII та п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII. Вказані закони містять розбіжності, зокрема, в умовах призначення пенсії чоловіка на пільгових умовах за Списком № 2, зокрема щодо страхового стажу, який складає не менше 25 років, з яких не менше 12 років 6 місяців на зазначених посадах за пунктом "б" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 № 213-VIII), та 30 років (28 років), з яких не менше 12 років 6 місяців на зазначених посадах за пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII.

Вирішуючи питання про те, який закон необхідно застосовувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що перевагу необхідно віддати саме тому закону, який у застосуванні найбільш сприятливий для позивача, а саме пункт "б" статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 № 213-VIII, положення якого визнано неконституційними, який передбачав, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах.

Так, у пункті 4.4. мотивувальної частини Рішення від 23 січня 2020 року N 1-р/2020 Конституційний Суд України дійшов висновку, що стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону N 1788 зі змінами, внесеними Законом N 213, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

У пункті третьому резолютивної частини рішення КСУ від 23 січня 2020 року N 1-р/2020 викладена юридична позиція щодо порядку виконання цього Рішення, а саме:

застосуванню підлягають положення Закону N 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року N 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах.

У третьому пункті Рішення N 1-р/2020 визначено порядок його виконання щодо тих осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року (набрання чинності Законом N 213-VIII) на посадах, визначених у вказаних нормах.

Водночас у контексті предмету спору юридична позиція, викладена в Рішенні Конституційного Суду України від 23.01.2020 N 1-р/2020, застосовується також при оцінці змін до Закону N 1058-IV, які регламентують спірні правовідносини та рішення відповідача.

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 01.11.96 "Про застосування Конституції України" вказано, що оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Тому, ґрунтуючись на юридичній позиції Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 N 1-р/2020, суд вважає, що ідентична правова норма, яка міститься в Законі України від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" N 2148-VIII, теж не відповідає Конституції України, а тому не підлягає застосуванню.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2021 у справі №520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, за такого правового регулювання та встановлених обставин справи, суд вважає, що до категорії осіб, на яких поширюється дія Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 N 1-р/2020, і відповідно мають право на пенсію за віком на пільгових умовах за положеннями Закону N 1788-XII після 23.01.2020 (набрання чинності Рішення КСУ N 1-р/2020) належать особи, які працювали до 01.04.2015, були зайняті повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, мали стаж роботи, визначений статтею 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції, яка діяла до 01.04.2015, та досягли віку, визначеного цією статтею, на момент звернення до Пенсійного фонду за призначенням пенсії.

Суд також враховує, що відповідний правовий висновок було сформовано в рішенні Верховного Суду від 21.04.2021 при розгляді зразкової справи № 360/3611/20, яке хоч і наразі не набуло законної сили, проти про розгляді такої справи колегія суддів Касаційного адміністративного суду визнала за необхідне звернутись до Верховного Суду для вирішення питання про внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності відповідних положень пункт 2 частини другої статті 114, абзаци 2, 3 пункту 2 розділу XV Закону N 1058-IV. Тобто, в цьому випадку положення частини четвертої статті 7 КАС України слід вважати дотриманими.

Вирішуючи наступне питання по суті позовних вимог з приводу відмови відповідача в зарахуванні до пільгового стажу певних періодів роботи позивача, суд зважає на таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18 листопада 2005 року № 383 затверджено Порядок застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах (далі - Порядок № 383).

Пунктом 1 цього Порядку визначено, що він регулює застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників (далі - Списки) при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до підпунктів "а", "б" статті 13 та статті 100 Закону № 1788-XII.

Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку № 383 під повним робочим днем слід уважати виконання робіт в умовах, передбачених Списками, не менше 80 відсотків робочого часу, установленого для працівників даного виробництва, професії чи посади, з урахуванням підготовчих, допоміжних, поточних ремонтних робіт, пов`язаних з виконанням своїх трудових обов`язків.

При визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992 (приклади у додатках 1, 2).

Зміст наведених норм права свідчить про те, що право на пільгову пенсію мають особи, зайняті повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, за списками виробництв, робіт, професій, посад і показників, чинними у період такої роботи. При цьому для зарахування періоду роботи на посадах, віднесених до Списку № 2 у період до 21 серпня 1992 року необхідне підтвердження документами відповідних умов праці, а за період після 21 серпня 1992 року - підтвердження результатів проведення атестації робочих місць за умовами праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 КЗпП України, ст. 62 Закону № 1788-XII та пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 10 Порядку № 383 визначено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку № 637.

Відповідно до положень пунктів 3, 20 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Отже, системний аналіз наведених правових норм вказує на те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, а за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Тобто надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої, або ж необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі № 234/13910/17, від 07.03.2018 у справі № 233/2084/17, від 04.03.2020 у справі № 367/945/17 та від 27.04.2020 у справі № 367/4230/17.

Як встановлено судом, 02.10.2020 позивач ОСОБА_1 повторно звернувся до пенсійного органу з заявою про призначення йому пенсії на пільгових умовах. При цьому раніше відповідач рішенням за № 74 від 01.09.2020 надав позивачу відмову у призначенні пільгової пенсії через недостатність документів, що підтверджують пільговий стаж роботи. Оскільки таке рішення позивач не оскаржив, а, навпаки, на його виконання замовив та отримав нові документи для підтвердження стажу роботи по Списку № 2, суд виходить з того, що звернення позивача за призначенням пільгової пенсії мало місце після повторного звернення з вимогою про призначення пенсії саме 02.10.2020 (дата реєстрації заяви про призначення пенсії на пільгових умовах).

Як видно з матеріалів пенсійної справи, для підтвердження стажу роботи на шкідливих та важких роботах, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 з 30.07.1985 по 10.09.1990, а також з 04.06.1992 по 01.03.2001 на посаді каменяра (муляра) у військовій частині НОМЕР_1 , позивач, окрім трудової книжки серії НОМЕР_3 від 21.07.1982, також надав і уточнюючу довідку № 6 від 01.03.2001, видану військовою частиною НОМЕР_2 (правонаступник військової частини НОМЕР_1 ).

Однак, рішенням ГУ ПФУ у Вінницькій області за № 74 від 09.10.2020 позивачу повторно відмовлено у призначенні пільгової пенсії через відсутність, на думку відповідача, достатнього пільгового стажу роботи.

Так, підставою для відмови у зарахуванні періодів трудової діяльності позивача з 30.07.1985 по 10.09.1990, з 04.06.1992 по 21.08.1992, а також з 22.08.1992 по 01.03.2001 послугувало ряд причин, а саме: відсутність запису про переведення на робочу посаду каменяра у трудовій книжці, відсутністю професії "муляра" передбаченої Спискам № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 22.08.1956 за № 1173, неналежне оформленням поданої позивачем уточнюючої довідки № 6 від 01.03.2001, виданої військовою частиною НОМЕР_2 (правонаступник військова частина НОМЕР_1 ), а також відсутністю наказів про результати атестації робочих місць.

Щодо не зарахування періодів роботи з 30.07.1985 по 09.09.1990 у військовій частині НОМЕР_1 , оскільки відповідно до записів у трудовій книжці позивач значиться "робочим", що свідчить про відсутність запису про переведення на посаду "каменяра", а також відсутність посади каменяра у Списках № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 22.08.1956 за № 1173, то суд зважає на таке.

Так, перевіряючи вказані доводи відповідача, суд враховує, що згідно із ст. 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Із копії трудової книжки позивача від 21.07.1982 року серії НОМЕР_4 судом встановлено, що роботодавцем вчинено записи про те, що 19.12.1984 позивач прийнятий на роботу в якості підсобного робочого військової частини НОМЕР_1 на підставі наказу № 153 від 19.12.1984 (запис № 5); 30.07.1985 присвоєно тарифний розряд каменяра 2-го розряду згідно з наказом № 225 від 30.07.1985 (запис № 6); 14.07.1987 присвоєно тарифний розряд каменяра 3 розряду згідно з наказом № 223 від 14.07.1987 (запис № 7); 15.09.1988 при перетарифікації присвоєно 3-ій розряд каменяра згідно з наказом № 263 від 15.09.1988 (запис № 8); 07.07.1989 присвоєно 4-ий розряд каменяра згідно з наказом № 153 від 07.07.1989 (запис № 9); 10.09.1990 переведено на посаду охоронника на підставі наказу № 112 від 10.09.1990 (запис № 10). Надалі, згідно записів № № 11 - 13 позивач з 04.06.1992 по 01.03.2001 був переведений на посаду каменяра 4 розряду, а з 29.11.1994 йому присвоєно 5-й розряд. Також в цих записах трудової книжки міститься відмітка про те, що військова частина НОМЕР_1 перейменована у військову частину НОМЕР_2 .

У своєму рішенні про відмову у призначенні позивачу пенсії на пільгових умовах пенсійний орган акцентує на тому, що у трудовій книжці відсутні записи про переведення позивача з посади "робочого" на іншу посаду "каменяра".

Втім, як вбачається із записів трудової книжки позивача, починаючи з 30.07.1985 останньому було присвоєно 2-ий розряд каменяра та до 09.09.1990 позивач працював на посаді каменяра у військовій частині НОМЕР_1 та виконував роботу каменяра. Виконання ним обов`язків каменяра та підвищення кваліфікації відображено у трудовій книжці шляхом зазначення записів про присвоєння наступного 3-го (наказ № 223 від 14.07.1987) та 4-го розряду каменяра (наказ № 153 від 07.07.1989), а також в уточнюючій довідці від 01.03.2001 № 6, яка видана військовою частиною НОМЕР_2 , де вказаний чіткий період з 30.07.1985 по 10.09.1990, а також з 04.06.1992 по 01.03.2001 роботи позивача каменярем в бригаді каменярів.

Так, відповідно до п.п. 10, 11 (Випуску 1) "Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності" (Розділ 2 "Професії робітників") Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого наказом Мінпраці України від 29.12.2004 р. № 336, кваліфікаційні розряди підвищуються, насамперед, тим робітникам, які успішно виконують професійні завдання та обов`язки, норми праці і вимоги робітничої інструкції та пройшли відповідне професійне навчання. Присвоєння і підвищення кваліфікаційних розрядів робітникам здійснюють кваліфікаційні комісії в ході кваліфікаційної атестації. Присвоєння робітнику кваліфікаційного розряду або його підвищення здійснюється з урахуванням складності виконуваних ним робіт, які мають місце в цеху, на дільниці, у будівельно-монтажній, ремонтно-будівельній організації стажування на більш високій посаді або направити на підвищення кваліфікації з метою просування по роботі.

Згідно зі ст. 96 КЗпП України, віднесення виконуваних робіт до певних тарифних розрядів і присвоєння кваліфікаційних розрядів робітникам провадиться власником або органом, уповноваженим власником, згідно з професійними стандартами (кваліфікаційними характеристиками).

Окрім цього, пунктом 152 (Випуск 64) "Будівельні, монтажні та ремонтно-будівельні роботи Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників", затвердженого Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 32 від 21.02.2000, кваліфікаційні вимоги щодо стажу роботи за професією "муляр" становлять: для 2 розряду - без вимог до стажу роботи; для 3 розряду - стаж роботи муляром 2 розряду не менше 1 року; для 4 розряду - стаж роботи муляром 3 розряду не менше 1 року.

Тобто, підвищенням кожного розряду муляра працівником підвищується складність роботи, що він виконує. В той же час, враховуючи вищезазначені норми законодавства, підвищення кваліфікаційного розряду робітника відбувається лише за умови успішного виконання ним норм праці, завдань та обов`язків відповідно до його професії за наявності певного стажу виконання робіт на зазначеній посаді, а також відповідності працівника виконуваній роботі.

Таким чином, підвищення роботодавцем кваліфікаційних розрядів позивача до 2, 3 та 4 розрядів під час виконання ним роботи на посаді каменяра (прирівнюється до "муляра") у період з 30.07.1985 по 10.09.1990, з 04.06.1992 по 01.03.2001 свідчить про фактичне перебування позивача у вищезазначений період на посаді каменяра (муляра) та виконання ним відповідної роботи.

Щодо відсутності записів у трудовій книжці про факт безпосереднього переведення на вказану посаду, то суд зауважує, що в силу приписів чинного законодавства заповнення трудової книжки працівника здійснюється роботодавцем, а не працівником, і саме підприємство-роботодавець є відповідальним за організацію обліку трудових книжок працівників, в тому числі правильність внесення записів до них.

Також суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 25.04.2019 в справі № 593/283/17 та від 30.09.2019 в справі № 638/18467/15-а, згідно з якою формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для обмеження органами пенсійного фонду в реалізації особою конституційного права на соціальний захист та призначення пенсії.

Крім того, спосіб внесення записів до трудової книжки позивача та їх порядковість не дають підстав вважати, що мали місце дописування чи інші неправомірні дії з метою штучного (безпідставного) формування стажу позивача. Водночас на працівника не слід покладати ризик негативних наслідків (позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку) за формальну неправильність оформлення досліджуваного документу, якщо недоліки допущені із вини адміністрації підприємства. Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17.

Отже, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а тому й не може впливати на його особисті права. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі № 677/277/17.

Крім того, суд наголошує, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи особи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Тобто, в цьому випадку суд вважає, що у своїй сукупності записи трудової книжки позивача, яка в силу ст. 48 КЗпП України, ст. 62 Закону № 1788-XII є основним документом, що підтверджує стаж роботи позивача, а також відповідні відомості, зазначені в уточнюючій довідці військової частини НОМЕР_2 (правонаступник в/ч НОМЕР_1 ) підтверджують ту обставину, що ОСОБА_1 працював муляром в бригаді мулярів з 30.07.1985р. по 10.09.1990р., тобто виконував роботу, яка надає право на зарахування цього періоду до пільгового стажу.

При цьому, дійсно у періоди роботи позивача з 30.07.1985 по 10.09.1990 на посаді каменяра, діяв Список 2, затверджений Постановою Кабінету Міністрів СРСР від 22.08.1956 року № 1173, до якого не була включена посада каменяр (муляр).

Однак, у наступний період роботи позивача з 04.06.1992 по 01.03.2001 (який також надалі буде досліджений судом), був чинним Список № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників зі шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджений постановами Кабінету Міністрів СРСР № 10 від 26.01.1991 року та № 162 від 11.03.1994 року, до розділу XXVII яких була включена посада "каменярі (мулярі), що постійно працюють у бригадах каменярів (мулярів)".

Відповідно до частини 3 Порядку застосування Списків N 1 і N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України 18.11.2005 року за N 383, при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. При цьому до пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати внесення цієї посади чи професії до Списків.

Тому, якщо працівник працював в період дії Списку № 2, затвердженого постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991 року № 10, яким була передбачена ця професія, до пільгового стажу зараховується весь період роботи за цією професією при дотриманні вимог, передбачених законодавством. Отже, відповідно до Порядку застосування Списків № 1, № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи це дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 10.12.2020 у справі № 607/10589/17-а.

З огляду на викладене суд доходить до висновку, що відповідач неправомірно не зарахував до пільгового стажу роботи позивача період з 30.07.1985 по 10.09.1990, а також власне і наступний період з 04.06.1992 по 21.08.1992.

Щодо не зарахування періодів з 22.08.1992 по 01.03.2001 у військовій частині НОМЕР_1 (військовій частині НОМЕР_2 ), з причин відсутності наказів про результати атестації робочих місць з відповідними переліками посад та професій, працівникам яких підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення, то суд враховує таке.

Атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.92 N 442, (далі також - Порядок N 442) та розробленими на виконання цієї постанови Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці України від 01.09.92 N 41 (далі також - Методичні рекомендації).

Відповідно до зазначених нормативних актів основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу в несприятливих умовах.

Згідно з пунктом 4 Порядку N 442 та підпунктом 1.5 пункту 1 Методичних рекомендацій атестація проводиться не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

Атестація робочих місць відповідно до Порядку N 442 та Методичних рекомендацій передбачає: установлення факторів і причин виникнення несприятливих умов праці; санітарно-гігієнічне дослідження факторів виробничого середовища, важкості й напруженості трудового процесу на робочому місці; комплексну оцінку факторів виробничого середовища і характеру праці на відповідність їхніх характеристик стандартам безпеки праці, будівельним та санітарним нормам і правилам; установлення ступеня шкідливості й небезпечності праці та її характеру за гігієнічною класифікацією; обґрунтування віднесення робочого місця до категорії зі шкідливими (особливо шкідливими), важкими (особливо важкими) умовами праці; визначення (підтвердження) права працівників на пільгове пенсійне забезпечення за роботу у несприятливих умовах; складання переліку робочих місць, виробництв, професій та посад із пільговим пенсійним забезпеченням працівників; аналіз реалізації технічних і організаційних заходів, спрямованих на оптимізацію рівня гігієни, характеру і безпеки праці.

Відповідно до пунктів 8 та 9 Порядку N 442 відомості про результати атестації робочих місць заносяться до карти умов праці, форма якої затверджується Мінсоцполітики разом з Міністерством охорони здоров`я України. Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників, який складається за результатами проведеної атестації робочих місць, після погодження з профспілковим комітетом затверджується наказом по підприємству, організації і зберігається протягом 50 років. Витяги з наказу додаються до трудової книжки працівників, професії та посади яких внесено до переліку.

Системний аналіз зазначених норм дає змогу дійти висновку, що своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах, пільгове пенсійне забезпечення тощо. Водночас особа, яка працює на посаді, віднесеній до Списку N 2, робоче місце по якій підлягає атестації, відповідно до Порядку N 442, не наділена жодними правами (повноваженнями, обов`язками), які б могли вплинути на своєчасність проведення атестації робочих місць.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.03.2020 у справі N 398/2728/16-а та N 678/65/17.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі N 520/15025/16-а сформулювала правовий висновок, згідно з якою особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком N 2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком N 2, відповідно до пункту "б" статті 13 Закону N 1788-XII. Цей висновок є також застосовним і щодо осіб, зайнятих на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком N 1.

При цьому на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи.

Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

З огляду на викладене, відсутність відомостей про атестацію робочого місця позивача не може мати наслідком позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах у зв`язку із незарахуванням до пільгового стажу періоду роботи у військовій частині, відомості про атестацію робочого місця на якій відсутні.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у відповідача були відсутні підстави для незарахування до пільгового стажу позивача період роботи з 22.08.1992 по 01.03.2001, а тому такий період має бути зарахований позивачу до його пільгового стажу за Списком № 2.

Окремо, суд звертає увагу, що пенсійному органу позивачем надана довідка про пільговий характер роботи від 01.03.2021 № 6, якою підтверджено, що ОСОБА_2 в період з 30.07.1985 по 10.09.1990 перебував на посаді (муляра) та з 04.06.1992 по 01.03.2001 на посаді каменяра (муляра) за Списком 2. Тобто, відповідна довідка додатково уточнює особливий характер роботи, необхідний для призначення пенсії на пільгових умовах по Списку № 2.

В той же час суд не погоджується з доводами представника відповідача, в частині, що стосуються неналежного оформлення уточнюючої довідки про пільговий характер роботи від 01.03.2021 № 6, а також, власне, відсутність документального підтвердження про зайнятість заявника у бригадах мулярів чи в спеціалізованих ланках мулярів комплексних бригад, адже подана уточнююча довідка про характер та характеристики виконуваної роботи позивача є належною та повністю підтверджує спеціальний трудовий стаж позивача в період з 30.07.1985 по 01.03.2001.

При цьому не зазначення нормативно-правового акту, яким затверджені відповідні Списки № 2 не може спричиняти не зарахування пільгового стажу роботи позивача, оскільки є лише технічним недоліком цього документа, за оформлення якого, як власне і за оформлення трудової книжки, позивач відповідати не може.

Більше того, суд вкотре наголошує, що уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників подаються лише за умови, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників. А в даному випадку сукупність цих двох документів дають підстави суду зробити висновок про дійсність виконання позивачем роботи зі шкідливими умовами праці за спірний період.

З огляду на викладене суд доходить до висновку, що відповідач неправомірно не зарахував до пільгового стажу роботи позивача періоди з 30.07.1985 по 10.09.1990, з 04.06.1992 по 21.08.1992 та з 22.08.1992 по 01.03.2001 каменярем бригаді каменярів у військовій частині НОМЕР_1 , яка в подальшому була перейменована у військову частині НОМЕР_2 .

Отже, якщо підсумувати даний пільговий стаж роботи позивача, то він станом на 01.04.2015 року становить понад 13 років, що відповідає умовам, визначеним відповідно до п. "б" ч. 1 ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (не менше 12 років та 6 місяців). При цьому на момент звернення до Пенсійного фонду позивач досяг відповідного віку пенсійного віку (57 років) та має страховий стаж понад 27 років, що є достатнім для призначення пенсії на пільгових умовах за Списком N 2 на підставі пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року N 213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення".

Частинами 1 та 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейським судом з прав людини напрацьована практика за якою пенсія включається в поняття "майно" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном". Отже, при з`ясуванні змісту поняття "майно" недостатньо керуватися національним законодавством держав-учасниць Конвенції.

Так, у рішенні ЄСПЛ від 07 листопада 2013 року у справі "Пічкур проти України" (заява N 10441/06, пункти 41- 43, 52) Суд акцентував увагу на тому, що: якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства.

Водночас юридична природа соціальних виплат, у тому числі пенсій, розглядається ЄСПЛ не лише з позицій права власності, але й пов`язує з ними принцип захисту "законних очікувань" (reasonable expectations) та принцип правової визначеності (legal certainty), що є невід`ємними елементами принципу правової держави та верховенства права.

Так, у справі "Суханов та Ільченко проти України" ЄСПЛ зазначив, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є чинний Закон, який передбачає таке право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (Заява N 68385/10 та N 71378/10, пункт 35).

Отже, у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути у тому числі "легітимні очікування" та "майнові права" (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява N 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, N 10741/84).

Тобто коли соціальна чи інша подібна виплата закріплена законом, вона має виплачуватися на основі чітких і об`єктивних критеріїв і, якщо людина очевидно підходить під ці критерії, це породжує у такої людини виправдане очікування в розумінні статті 1 Першого протоколу.

Також практикою Європейського суду з прав людини сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у пункті 61 Рішення "Брумареску проти Румунії" Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (Brumarescu v. the Romania, заява N 28342/95). У пункті 109 справи "Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови" Суд зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. the Moldova, заява N 45701/99).

Отже, неправомірне позбавлення особи пенсії є не лише втручанням у майнові права такої особи з позиції ЄСПЛ, а й не узгоджується з принципом правової визначеності.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак, суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Ураховуючи, що позивач на час звернення із заявою про призначення пенсії - 02.10.2020 досягнув 57 років, мав страховий стаж роботи 27 років 29 днів, і, як встановлено судом, його пільговий стаж на пільгових умовах за списком N 2 з урахуванням вищезазначених висновків суду до 15.04.2015 становив понад 12 років і 6 місяців, суд дійшов висновку, що позивач має право на пенсію відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України від 05 листопада 1991 року N 1788-ХІ1 "Про пенсійне забезпечення", з урахуванням Рішення Конституційного Суду України N 1-р/2020 справа N 1-5/2018 (746/15) від 23.01.2020.

За таких обставин прийняте відповідачем рішення № 74 від 09.10.2020 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини третьої статті 245 КАС України у разі скасування індивідуального акта, суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Щодо вимоги зобов`язального характеру, як способу відновлення прав позивача, суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення ( Постанова Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі 826/4418/14).

Відтак, суд доходить висновку, що належним способом захисту прав та законних інтересів позивача є зобов`язання пенсійного органу призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком на пільгових умовах по Списку № 2 з 02.10.2020 на підставі пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року N 213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення".

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду відповідачем не доведено правомірність свого рішення та дій з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

З урахуванням вимог частини 1 статті 139 КАС України сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 908,00 грн. належить стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 74 від 09 жовтня 2020 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 з 02 жовтня 2020 року на підставі пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року N 213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення".

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 15.06.21.

Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 );
Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович