Справа № 753/7199/21
Суддя: Цимбал І. К.
Дата ухвалення: 2021-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/7199/21
провадження № 2-а/753/228/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Цимбал І.К., при секретарі Римар М.М., з участю представника відповідача Іванової Д.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, інспектора департаменту патрульної поліції Терещук Оксани Іванівни, про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

Суть питання, що вирішується рішенням.

06.04.2021 позивачзвернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідачів, у якому просила скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення від 26.03.2021, а справу - закрити за відсутністю складу, у зв`язку з тим, що під час вчинення адміністративного правопорушення зафіксованого у автоматичному режимі, позивач за кермом власного автомобіля не перебувала.

Встановлені судом обставини.

Як вбачається з позову, відзиву та відповіді на відзив, а також інших матеріалів справи, позивач є власником автомобіля LEXUS NX 200, 2020 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

26.03.2021 позивач надала свій автомобіль у користування своєму батькові -

ОСОБА_2

01.04.2021 позивач отримала постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, від 26.03.2021 серії 1АВ № 01481181.

06.04.2021 ОСОБА_2 , шляхом направлення заяви засобом поштового зв`язку звернувся до відповідача про те, що 26.03.2021 саме він користувався автомобілем позивача та винний у вчинені вище вказаного адміністративного правопорушення, у зв`язку з чим ще 27.03.2021 оплатив штраф, на підтвердження чого також долучив відповідну квитанцію.

20.04.2021 відповідач ОСОБА_2 засобом поштового зв`язку 04.05.2021 отримав відповідь про те, що звернення останнього мало місце у неналежний спосіб та рекомендовано звернутися повторно із заповненою згідно із вимогами відповідного порядку заявою та квитанцією про оплату штрафу для зміни суб`єкта правопорушення в постанові.

17.05.2021 ОСОБА_2 звернувся до відповідача повторно відповідно до порядку роз`ясненого відповідачем у листі від 20.04.2021, проте останнім будь яких дій щодо заміни у постанові відповідальної особи за вчинення правопорушення не вчинені.

Позивач надала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала з підстав зазначених в останньому, а також у відповіді на відзив, просила задовольнити.

Представник відповідачів проти задоволення позову заперечувала з підстав зазначених у відзиві а саме, що ОСОБА_2 повідомив про те, що саме ним було скоєно адміністративне правопорушення не у спосіб передбачений відповідним порядком, зокрема письмова заява не відповідала встановленому зразку, а повторне звернення ОСОБА_2 у належній формі мало місце поза межами строків визначених КУпАП для розгляду відповідної заяви.

Мотиви, з яких суд виходив при постановленні рішення і положення закону, яким керувався.

Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ст. 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Згідно ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Відповідно до ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщовважає, щорішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Сукупністьдоказів досліджених судомпідтверджує, що адміністративне правопорушення а ч.1 ст. 122 КУпАП зафіксовано належним чином в автоматичному режимі і таке правопорушення вчинено ОСОБА_2 , який 26.03.2021, керував транспортнимзасобом LEXUS NX 200, 2020 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . Враховуючи те, що наведені обставин не оспорювались та фактично визнані позивачем та представником відповідачів, суд вважає недоцільним викладати мотиви та надавати висновки щодо оцінки відповідних доказів згідно ч. 1 ст. 78 КАС України.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 14-2 КУпАП, адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі (за допомогою технічних засобів - приладів контролю за дотриманням правил дорожнього руху з функціями фото-, відеофіксації, які функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів з функціями запису, зберігання, відтворення і передачі фото-, відеоінформації), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.

Відповідальна особа, зазначена у частині першій цієї статті, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України, звільняється від відповідальності за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), у випадках, передбачених ст. 279-3 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 279-3 КУпАП, відповідальна особа, зазначена у ч. 1 ст. 14-2 цього Кодексу, звільняється від адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, якщо протягом 20 календарних днів з дня вчинення відповідного правопорушення або з дня набрання постановою по справі про адміністративне правопорушення законної силиособа, яка керувала транспортним засобом на момент вчинення зазначеного правопорушення, звернулася особисто до органу (посадової особи), уповноваженого розглядати справи про адміністративні правопорушення, із заявою про визнання зазначеного факту адміністративного правопорушення та надання згоди на притягнення до адміністративної відповідальності, а також надала документ (квитанцію) про сплату відповідного штрафу.

Складову принципу верховенства права та гарантію застосування судом найбільш сприятливого для особи тлумачення закону, передусім слід зазначити, що відповідно до частини другої ст. 3 Конституції України головним обов`язком держави є утвердження та забезпечення прав і свобод людини; забезпечення прав і свобод, крім усього іншого, потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (Рішення Конституційного Суду України від 24.12.2004 № 22-рп/2004).

Згідно ст. 129 Конституції України серед основних засад судочинства раніше зазначався принцип законності, водночас у чинній редакції ст. 129 Конституції України (після внесення змін згідно із Законом України від 02.06.2016 №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)») такий принцип вже відсутній та лише міститься вимога стосовно того, що «суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним і керується верховенством права».

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 8 Основного Закону в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституційний принцип верховенства права знайшов своє закріплення та був деталізований у статтях 2, 6 та 242 КАС України, які передбачають, що однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства є верховенство права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права; суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує його з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Безперечно, дотримання принципу верховенства права можливе лише за умови застосування судами під час розгляду та вирішення справ законодавчого акта, який відповідає критерію «якості закону».

Стосовно цього критерію у пунктах 11 та 75 Висновку № 11 (2008) Консультативної Ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» зазначено про те, що до числа зовнішніх показників, від яких залежить якість судового рішення, відноситься якість законів, прийнятих законодавчими органами (зокрема, досконалість написання проектів законів або чіткість у змісті законів, а також відсутність порушень процесуальних правил).

Як зазначено у спеціальному Дослідженні Європейської Комісії «За демократію через право» (Венеційська Комісія; Venice Commission) під назвою « Мірило правовладдя » («Rule of law checklist», розроблене і затверджене на 106-й пленарній сесії 11-12 березня 2016 року), поняття «право» (law) охоплює не лише конституції, міжнародне право, статутне право та підзаконні акти, а й також - де доречно - суддєстворене право (judge-madelaw), як-то норми загального права, всі з яких є зобов`язальної природи. Будь-який припис права має бути доступним і передбачуваним (рішення ЄСПЛ у справах «Achour v. France», заява № 67335/01, п. 42; «Kononov v. Latvia» [ВП], заява № 36376/04, п 185).

Крім того, Венеційська Комісія виходить з того, що перешкоди для дієвого виконання приписів актів права можуть виникати не лише внаслідок незаконної чи недбалої дії з боку органів влади, але й через те, що якість законодавства унеможливлює таке виконання. Тому надзвичайно важливим є те, щоб ще до ухвалення приписів актів права було здійснено їх оцінювання на предмет можливості їх практичного виконання, а також щоб мала місце перевірка вже після їх ухвалення на предмет того, чи їх може бути застосовано або ж чи їх застосовано в дієвий спосіб. Це означає, що коли йдеться про правовладдя, то має здійснюватися оцінювання законодавства exante та expost. Ідея правовладдя передбачає систему чітких та передбачуваних приписів права, відповідно до яких кожному належить право на ставлення до нього з боку всіх суб`єктів ухвалення рішень на основі гідності, рівності й розумності та відповідно до приписів права.

У Доповіді Венеціанської комісії № 512/2009 «Про верховенство права» (theRuleofLaw), яка прийнята на 86-й пленарній сесії 25-26 березня 2011 року) встановлено таке: Венеціанська комісія, взявши за основу визначення принципу верховенства права, дане ОСОБА_3 , дійшла висновку про існування сьогодні консенсусу щодо наступних необхідних складових верховенства права: законність (у тому числі прозорий, підзвітний і демократичний процес ухвалення законів), правова визначеність, заборона сваволі, доступ до правосуддя (забезпечується незалежними і неупередженими судами), дотримання прав людини, недискримінація і рівність перед законом (п. 21); у рамках Організації Об`єднаних Націй поняття «верховенство права», що було включене до преамбули Загальної декларації прав людини (1948), застосовується для впровадження низки принципів, що мають властивість змінюватися залежно від того чи іншого контексту; порівняння двох доповідей, підготовлених за короткий проміжок часу (2002-2004 рр.), демонструє цю різноманітність підходів: у першій наголошується, наприклад, на таких елементах, як незалежна судова система, незалежні установи захисту прав людини, визначені та обмежені повноваження влади, справедливі та прозорі вибори; тоді як у другій увагу сконцентровано на таких елементах, як якість законодавства, ієрархічна вищість закону, рівність перед законом, відповідальність перед законом, юридична визначеність, процесуальна та судова прозорість, уникнення свавілля, поділ влади та ін. (п. 24); верховенство права містить вісім «інгредієнтів: (1) доступність закону (в тому значенні, що закон має бути зрозумілим, чітким та передбачуваним); (2) питання юридичних прав мають бути вирішені нормами права, а не на основі дискреції; (3) рівність перед законом; (4) влада має здійснюватися у правомірний, справедливий та розумний спосіб; (5) права людини мають бути захищені; (6) мають бути забезпечені засоби для розв`язання спорів без надмірних матеріальних витрат чи надмірної тривалості; (7) суд має бути справедливим; (8) дотримання державою як її міжнародно правових обов`язків, так і тих, що обумовлені національним правом (п. 37).

Також у цій Доповіді, розкриваючи поняття «юридична визначеність» (legal certainty), наголошується на тому, що принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до судової системи та верховенства права, а також і для плідності бізнесової діяльності, із тим, щоб генерувати розвиток та економічний поступ; аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону (the law) легко доступним; вона також зобов`язана дотримуватись законів (the laws), які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю; передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед (до його застосування) та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку (п. 44).

Як зазначено у згадуваному Дослідженні Європейської Комісії «За демократію через право» (Венеційська Комісія; Venice Commission) під назвою « Мірило правовладдя » («Rule of law checklist», розроблене і затверджене на 106-й пленарній сесії 11-12 березня 2016 року), «передбачуваність» означає не лише те, що приписи акта права мають бути проголошеними ще до їх імплементації, а й що вони мають бути передбачуваними за своїми наслідками: їх має бути сформульовано з достатньою чіткістю та зрозумілістю, аби суб`єкти права мали змогу впорядкувати свою поведінку згідно з ними».

ЄСПЛ у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50?56) зазначив, зокрема, що верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції; відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення…, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Так само уніфіковано ЄСПЛ інтерпретував «якість законодавства» і в іншому своєму рішенні, а саме, у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05, п. 51; державні органи неправомірно зобов`язали заявника сплатити податок) «… якість законодавства … - доступне для зацікавлених осіб, чітке і передбачуване у застосуванні»; відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства з важливого питання, що призводило до його суперечливого тлумачення судом, стала причиною порушення вимог положень Конвенції щодо «якості закону».

Як зазначено у пункті 186 рішення ЄСПЛ у справі «Промислово-фінансовий Консорціум «Інвестиційно-металургійний Союз» проти України» (заява № 10640/05, п. 186) принцип законності передбачає, що чинні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у своєму застосуванні (рішення у справі «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункти 109, 110). Аналогічно національне законодавство має надавати засіб юридичного захисту від свавільного втручання державних органів влади у права, захищені Конвенцією (рішення у справі «Хасан і Чауш проти Болгарії» [ВП] (Hasanand Chaush v. Bulgaria), заява № 30985/96, п. 84).

Аналогічні підходи застосовані цим Судом також у багатьох інших справах, зокрема, Hentrich v. France, заява № 13616/88, п. 42; Lith gow and Others v. the United Kingdom, заяви 9006/80, 9262/81 та ін., п. 110; Alisicand Others v. Bosniaand Herzegovina, Croatia, Serbia, Slovenia and the Former Yugoslav Republic of Macedonia [ВП], заява № 60642/08, п. 103; Centro Europa 7 S.R.L. and di Stefano v. Italy [ВП], заява № 38433/09, п. 187; Hutten-Czapska v. Poland [ВП], заява № 35014/97, п. 163.

Крім того, у справі «Новік проти України» (заява № 48068/06, п. 19) ЄСПЛ зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь-якого ризику свавілля.

Достатньо важливими є висновки, які зроблені у рішенні ЄСПЛ у справі «Волков проти України» (заява № 21722/11, п.п. 170, 171). Так, характеризуючи загальні принципи законності втручання, Суд наголосив на тому, що вислів «згідно із законом» …. також стосується якості закону, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе (рішення у справі «Копп проти Швейцарії» (Корр v. Switzerland), заява № 23224/94, п. 55); «якість закону» передбачає, interalia (з лат. «серед інших речей і справ»), що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на конвенційні права особи (рішення у справі «С.G. та інші проти Болгарії» (С.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, п. 39); законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів (рішення у справі «Р.G. та J.Н. проти Сполученого Королівства» (P.G. and J.Н. v. the United Kingdom), заява № 44787/98, п. 46). Крім того, у пункті 179 цього Рішення ЄСПЛ наголошує на тому, що наявність конкретної і послідовної практики тлумачення відповідного положення закону була фактором, який призвів до висновку щодо передбачуваності зазначеного положення (рішення у справі «Гудвін проти Сполученого Королівства» (Goodwin v. theUnited Kingdom), заява № 17488/90, п. 33).

Зокрема, у рішенні ЄСПЛ у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» (заява № 77703/01, п. 115) зазначено, що в світлі положень Конвенції, втручання може бути виправданим, якщо воно «встановлено законом» та здійснено «згідно із законом», оскільки оскаржувані заходи повинні не тільки мати законодавче підґрунтя, а й передбачатися якісним законом, який має бути достатньо доступним та передбачуваним щодо наслідків його застосування, тобто бути сформульованим у спосіб, який дає змогу кожній особі, у разі потреби, за допомогою відповідної консультації регулювати свою поведінку (рішення у справах Larissis and Others v. Greece, заява № 23372/94, п. 40; Metropolitan Church of Bessarabia, заява № 45701/99 п. 109).

Обґрунтовуючи заперечення проти позовних вимог, представник відповідачів посилалась на те, що ОСОБА_2 заява подана відповідачу про те, що саме він вчинив адміністративне правопорушення, у зв`язку з чим сплачено штраф та долучено квитанцію, не у спосіб визначений п. 4 «Порядку звернення особи, яка допустила адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, до уповноваженого підрозділу Національної поліції», затвердженого постановою КМУ від 10.11.2017 № 833. Так, відповідно до зазначеного порядку заявник подає заяву особисто в письмовому вигляді українською мовою (заповнюється машинодруком або від руки розбірливо без виправлень) за умови його ідентифікації та незалежно від місця реєстрації безоплатно до уповноваженого підрозділу (підрозділів) Національної поліції. Типовий зразок заяви розміщується на офіційних веб-сайтах МВС та Національної поліції.

Разом з тим, ст. 279-3 КУпАП, не містить будь яких посилань на те, що порядок звернення особи встановлюється постановою Кабінету Міністрів.

Для порівняння ч. 4 ст. 279-4 КУпАП, роз`яснює що Порядок безоплатного надання (у тому числі через мережу Інтернет) інформації про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), особам, за якими зареєстровано транспортні засоби, та/або безпосереднім користувачам цих транспортних засобів встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Отже, ОСОБА_2 звертаючись у передбачений ст. 279-3 КУпАП строк до відповідача із зазначеною вище заявою про визнання вини у вчиненні адміністративного правопорушення та квитанцією про оплату штрафу діяв добросовісно та у передбачуваний законом спосіб.

Представник відповідачів не надала доказів про те, що ОСОБА_2 отримав відповідь від ДПП 20.04.2021 щодо неналежної форми звернення, а тому вважає що на підтвердження дати надходження ОСОБА_2 такої відповіді перевагу мають доводи позивача, виходячи з принципу необхідності доводити суб`єктом владних повноважень правомірність своїх дій у адміністративних справах (ст. 77 КАС України).

Так, зазначена відповідь ОСОБА_2 надійшла 04.05.2021 засобом поштового зв`язку в останній рекомендовано звернутися повторно із заповненою згідно із вимогами відповідного порядку заявою та квитанцією про оплату штрафу для зміни суб`єкта правопорушення в постанові. Разом з тим, на момент надходження такої відповіді двадцяти денний строк визначений ст. 279-3 КУпАП для звернення з відповідними заявами, на недотриманні якого наголошує представник відповідача, обґрунтовуючи заперечення проти позову, сплинув ще 15.04.2021. Проте, вище згаданим листом ОСОБА_2 було рекомендовано звернутися із відповідною заявою повторно, без зазначення обмежень будь яким строком, що останній і зробив 17.05.2021.

Враховуючи вище наведене, суд вважає, що не якісно викладений закон, не може слугувати підставою для притягнення невинуватої особи до відповідальності, на що ДПП не звернув увагу.

Крім того, суд вважає, що саме через допущення надмірного формалізму та невиправданої тяганини з боку ДПП, яка виразилась у несвоєчасній наданні відповіді особі, неналежній якості такої відповіді, ОСОБА_2 фактично був позбавлений можливості звернутися до ДПП у передбачений законом строк та спосіб, що потягло за собою невчинення ДПП дій, спрямований на фіксування вчинення адміністративного правопорушення належним суб`єктом, що в свою чергу беззаперечно порушує права позивача, яка притягнута до адміністративної відповідальності за правопорушення яке не вчиняла.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що для відновлення прав позивача остання обрала належний спосіб захисту, оскільки ДПП через обмеження вчинення відповідних дій строками визначеними вище та відсутності процедури їх поновлення, позбавлено такої можливості.

Враховуючи наведене, суд вважає позовні вимог законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 2, 6-10, 14, 15, 19, 241, 242, 244-246, 250, 255, 293, 295 КАС України, ч. 3 ст. 2, ст. 5, ч.1,3 ст. 14-2, ст. 279-3 КУпАП України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, інспектора департаменту патрульної поліції Терещук Оксани Іванівни, про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення - задовольнити.

Скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення серії 1АВ №01481181 винесену 26.03.2021 у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Провадження у справі закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Шостого апеляційно адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий: