Справа № 640/11067/21
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2021-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2021 року м. Київ № 640/11067/21
Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вовк П.В., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії, стягнення немайнової шкоди.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 (далі також позивач) до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі також ЦМУ ДМС, відповідач-1) та Державної міграційної служби України (далі також ДМС України, відповідач-2), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 338 від 23 вересня 2020 року про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 143-20 від 30 грудня 2020 року про відхилення скарги на рішення територіального органу Державної міграційної служби України про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати відповідача-1 розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні.

Ухвалою суду від 23 квітня 2021 року було відкрито провадження в даній справі та вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про безпідставність оскаржуваних рішень з огляду на його дійсну належність до категорії осіб, які не можуть повернутись в країну походження, оскільки можуть зазнавати там неправомірного переслідування.

На адресу суду від відповідача-2 надійшов відзив на адміністративний позов, в якому він просить відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог з огляду на відповідність вимогам чинного законодавства оскаржуваних рішень.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Онітша, Нігерія (штат Анамбра), за національністю - нігерієць, сповідує християнство, громадянин Нігерії, неодружений.

03 вересня 2020 року позивач звернувся до ЦМУ ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Основною причиною звернення за захистом позивач зазначав побоювання зазнати переслідування через нестабільну ситуацію в країні походження.

ЦМУ ДМС прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлене наказом № 338 від 23 вересня 2020 року.

В свою чергу, ДМС України було відхилено скаргу адвоката позивача на вказаний наказ ЦМУ ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У відповідності до п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч. 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч. 4 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

У силу ч. 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (ч. 8 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (ч. 2 статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Виходячи із системного тлумачення наведених вище положень вбачається, що небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Проаналізувавши матеріли справи суд вважає, що спірні рішення прийняті відповідачами в порядку, спосіб та в межах наданих їм повноважень. При цьому суд враховує наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у поданій до відповідача-1 заяві повідомив, що побоюється стати жертвою через нестабільну ситуацію в країні походження, вказав, що його виховував дядько, батька вбили, він християнин зі східної частини країни. Також позивач зазначив, що багато разів тікав від смерті і для нього ризик повертатися додому. Повідомив, що поїхав з країни в Україну за 2 тижні до блокади. Під час референдуму в східній частині країни була різанина та вбивства, він втратив свою кохану та дядька. За словами позивача, північна частина країни переживає кризу, тому для нього є ризиковим повертатися в країну.

Водночас, під час співбесіди 16 вересня 2020 року, проведеної у ЦМУ ДМС, позивач вказав, що проживав у м. Асаба (штат Дельта), що є південною частиною Нігерії, з подругою батька та її родиною. При цьому, під час співбесіди 16 вересня 2020 року він зазначив, що його родичі проживають в Лівії та з ними не спілкується вже на протязі 6-7 років. Також, під час співбесіди позивач не зазначив, що тікав від смерті, та не повідомив жодної інформації, яка б стосувалась безпосередньо нього, а лише зазначив, що мусульмани роблять все, щоб християни не займали високі пости. Позивач вказав, що особисто не мав проблем з Боко Харам, та його не били, в протестах також участі він не приймав та не знає взагалі про яку блокаду йде мова (про яка йшла мова у поданій ним заяві). Позивач під час співбесіди лише вказав про випадки з іншими особами, про які він знає, що мали місце в Нігерії.

З наведеного вбачається, що позивач у своїй заяві та під час співбесіди інтерпретував історичні події, які відбувалися у його країні, і намагався використати їх з користю для себе з метою легалізації в Україні.

Досліджуючи інформацію по країні походження заявника ЦМУ ДМС встановлено, що на ситуацію у сфері безпеки у Нігерії впливають наступні конфлікти (звіт Європейського бюро підтримки у сфері притулку EASO): 1) конфлікт Боко Харам в північно-східній зоні; 2) конфлікт між скотоводами і фермерами у північній та частково центральній зоні (середній пояс); 3) нафтовий конфлікт в дельті річки Нігер; 4) ескалація насильства в штаті Замфара, пов`язана з бандитизмом.

Водночас, слід зазначити, що згідно з відомостями, які надав позивач під час співбесіди, він проживав у м. Асаба (штат Дельта) в якому отримав національний паспорт громадянина Нігерії. Вказаний населений пункт знаходиться на півдні Нігерії. У доповіді Департаменту уряду Великобританії щодо безпекової ситуації у Нігерії зазначено, що будь-які прояви насильства у південній частині Нігерії практично відсутні.

Ураховуючи, відомості, що заявник досить тривалий час проживав у південній частині Нігерії та не залишав її територію, мав можливість безперешкодно працювати, мав змогу організувати власний виїзд з країни, та відсутність конфліктної ситуації у вказаному регіоні, вбачається, що позивач не буде об`єктом переслідування чи серйозної шкоди у разі повернення до країни походження.

У справі № С-465/07 «Зльгафаджи проти Державного секретаря юстиції» (Elgafaji v Staatssecretaris van Justitie) Європейський суд з прав людини вказує, що під словом «серйозна і індивідуальна загроза життю» слід розуміти таку загрозу, що охоплює шкоду для цивільних осіб незалежно від їх ідентичності, де ступінь безладного насшьства, що характеризує певний збройний конфлікт, досягає такого високого рівня, що з`являються вагомі підстави вважати, що в разі повернення особи до відповідної країни або регіону цієї країни, цивільна особа зіткнулася б з реальним ризиком серйозної небезпеки виключно в силу самого факту перебування на території цієї країни або регіону.

Європейський суд з прав людини додає, що під час індивідуальної оцінки клопотання про надання міжнародного захисту доцільно ураховувати, зокрема, географічний масштаб ситуації безладного насильства і фактичний пункт призначення заявника в разі повернення його до відповідної країни.

Водночас, останнім місцем перебування позивача було м. Лагос, звідки він виїхав до України. Як встановлено ЦМУ ДМС, результат дослідження інформації по країні походження показав, що ситуація з безпекою у м. Лагос відносно стабільна. Так, за офіційними даними населення міста складає близько 13 мільйонів осіб. У період з 01 жовтня 2017 року до 30 вересня 2018 року у місті зафіксовано 77 інцидентів, пов`язаних із насильством серед цивільного населення (у тому числі 23 летальних випадки). Як вбачається зі звіту EASO, про який зазначалося вище, екстремістські, терористичні організації у місті не активні, інших серйозних конфліктів на етнічному, релігійному чи іншому підґрунті також не зафіксовано.

У зв`язку з цим вбачається, що у разі повернення позивача до Нігерії серйозної та індивідуальної загрози його життю немає, оскільки рівень насильства у містах Лагос та Асаба не досягнув такого рівня, що особі буде загрожувати небезпека лише в силу самого перебування у цьому регіоні.

По відношенню до позивача не застосовувалися адміністративні заходи (затримання, арешт), до кримінальної відповідальності він не притягувався, відомостей, які б свідчили про його перебування у розшуку у країні походження, отримано не було.

Конституція і закони Нігерії забороняють тортури та нелюдське поводження. У грудні 2017 року президент країни підписав закон проти катувань, який конкретно визначає і криміналізує діяння, пов`язані з тортурами. Закон передбачає покарання для будь-якої особи, включаючи працівників правоохоронних органів.

На основі дослідження інформації по країні походження заявника у цілому можна зробити висновок про відсутність масових, системних та грубих порушень прав людини, пов`язаних з катуваннями, нелюдським поводженням чи покаранням (зокрема, вказане стосується регіону, де проживав позивач).

У рішенні Комітету проти катувань у справі «Мініані проти Канади» (САТ/С/43/Б/331/2007) констатовано, що існування постійної практики брутальних або масових порушень прав людини в тій чи іншій країні не є достатньою підставою для встановлення того, чи буде даній особі загрожувати небезпека після його повернення в цю країну. Повинні мати місце додаткові факти, які б свідчили про те, що цій особі буде особисто загрожувати відповідна небезпека.

На основі всебічного вивчення матеріалів особової справи позивача можна зазначити, що він не обґрунтував наявність достовірних, правдоподібних, а також переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території країни походження. Під час перебування на батьківщині та поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав жодних переслідувань за ознаками раси, національності та громадянства (підданства).

Позивачем не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства, або здійснення будь-якого тиску відповідних органів країни походження, що унеможливлювало б його перебування на території країни походження.

За матеріалами особової справи не спостерігаються елементи переслідування або дискримінації особи в країні громадянської належності. Стосовно шукача захисту ніколи не висувалися офіційні звинувачення за політичними мотивами в країні громадянської належності.

У зв`язку з вищевикладеним, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскаржувані рішення відповідачів є обґрунтованими, а тому не підлягають скасуванню в судовому порядку. Відповідно, жодна із заявлених позивачем позовних вимог не підлягає задоволенню.

При вирішенні даної справи суд враховує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваних рішень на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, місто Київ, вулиця Володимирська, 9; ), Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, місто Київ, вулиця Березняківська, 4-А; ), визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії, стягнення немайнової шкоди відмовити.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону №2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя П.В. Вовк