Справа № 640/2374/20
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2021-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2021 року м. Київ № 640/2374/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Маруліної Л.О., вирішивши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Вищого спеціалізованого суду України

третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі також - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі також - третя особа) в якому просить:

1. Визнати неправомірними дії Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по видачі довідки від 10 січня 2020 року №14, в якій визначений розмір суддівської винагороди для обчислення місячного довічного грошового утримання судді у відставці не на підставі первинної редакції Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI, виходячи з розміру посадового окладу, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про державний бюджет України за 2020 рік".

2. Зобов`язати відповідача видати позивачу довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання, в якій обрахувати суддівську винагороду позивача на підставі первинної редакції Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI, виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про державний бюджет України на 2020 рік".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Постановою Вищої ради правосуддя від 13.08.2018 року №2525/0/15-18 позивача звільнено з посади у зв`язку з поданням заяви про відставку і з того часу вона отримує довічне грошове утримання. У зв`язку з підвищенням із січня 2020 року мінімальної заробітної плати позивач звернулась до відповідача із заявою про видачу довідки про розмір грошового утримання судді, у відповідь на що отримала довідку, в якій підстав для використання для підрахунку замість мінімальної заробітної плати відповідного прожиткового мінімуму не наведено. Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 року №11-р/2018, позивач вважає, що має право на обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі, визначеному саме первинною редакцією Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VІ.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.02.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, в якій встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.03.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Вказаною ухвалою залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві.

30.04.2020 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову та зазначає, що, у цих спірних правовідносинах було правильно застосовано норми законодавства України, а оскаржувана довідка є законною та такою, що відповідає вимогам законодавства України. Зауважує, що Закон №1774 не містить вказівки щодо незастосування пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону до Закону №2453.

Через канцелярію суду 08.04.2020 року третьої особою подано пояснення по справі, які долучено до матеріалів справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, проаналізувавши положення чинного законодавства, судом встановлено наступне.

Рішенням Вищої ради правосуддя № 2525/0/15-18 від 07.08.2018 року ОСОБА_1 звільнено з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ позивачу видано Довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 10.01.2020 року №14 про те, що станом на 1 січня 2020 року суддівська винагорода позивача, яка вираховується при перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, складає 58 645,80 грн., у тому числі: - посадовий оклад - 37 836, 00 грн.; - доплата за вислугу років (40%) - 15 134,40 грн.; - доплата за перебування на адміністративній посаді - 0,0 грн.; - доплата за науковий ступінь (15%) - 5 675,40 грн.; - доплата за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці - 0, 00 грн.; - щомісячна доплата відповідно до частини шостої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - 0,00 грн. Довідка видана на підставі особового рахунку за січень 2020 року та згідно із Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Позивач вважає вказану довідку такою, що не відповідає вимогам закону та порушує її права на отримання довічного утримання у належному розмірі, у зв`язку з чим звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, відповідь на відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Суд зазначає, що заробітна плата діючих суддів врегульована двома Законами: Законом України Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010 року №2453-VІ (далі також - Закон №2453-VІ) та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII (далі також - Закон №1402-VIII).

Згідно з частиною першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Положеннями частини четвертої статті 142 Закону № 1402-VIII закріплено, що у разі зміни розміру складових суддівської винагороди, судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

У відповідності до пунктів 23, 25 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1402-VIII передбачено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону № 2453-VI.

Пунктом 25 розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1402-VIII визначено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів». За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного грошового утримання збільшується на 2 відсотки заробітку, але не може бути більш ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Норми Частини четвертої статті 142, пункту 25 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII безпосередньо пов`язують розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з розміром суддівської винагороди, яку отримує суддя, що працює на відповідній посаді.

Таким чином, оскільки позивач не проходив кваліфікаційного оцінювання, розмір суддівської винагороди для нарахування йому щомісячного довічного грошового утримання обчислюється у відповідності до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 року, виходячи із розміру грошового утримання судді, який не проходив кваліфікаційне оцінювання та працює на відповідній посаді.

Позивач, з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 року №11-р/2018, вважає, що в якості розрахункової величини потрібно брати мінімальну заробітну плату, а не прожитковий мінімум.

Водночас, норма частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI (в первинній редакції, чинній з 03.08.2010 року) є бланкетною, оскільки визначає лише кількість мінімальних заробітних плат для встановлення розміру посадового окладу судді, але не встановлює розміру мінімальної заробітної плати, який необхідний для цього.

Пунктом 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України (далі також - Закон № 1774-VІІІ) (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Тобто, розмір посадового окладу, та, відповідно, суддівської винагороди діючих суддів визначається з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а не від мінімальної заробітної плати, тому відсутні підстави для обчислення розміру суддівської винагороди для розрахунку щомісячного довічного грошового забезпечення позивача як судді у відставці виходячи з мінімальної заробітної плати в розмірі, встановленому Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Крім того, суд відмічає, що положення Закону № 1774-VІІІ, яким заборонено застосовувати при розрахунку посадових окладів показник мінімальної заробітної плати, не були визнані неконституційними Конституційним Судом України та підлягали застосуванню до спірних відносин.

Таким чином, у зв`язку з набранням чинності Законом № 1774-VІІІ, суддівська винагорода позивача не могла бути розрахована відповідачем виходячи з мінімальної заробітної плати у 2020 році.

Крім того, суд зауважує, що рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 року №11-р/2018, на яке посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, не вирішувалось питання розрахункової величини, яка підлягає застосуванню при розрахунку посадового окладу суддів.

Тому у відповідача були всі законні підстави застосовувати при розрахунку суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 розрахункову величину - прожитковий мінімум для працездатних осіб.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 26.09.2018 року по справі № 820/1853/17, від 30.01.2019 року по справі №805/2089/17-а, від 24.04.2019 року по справі № 812/727/17, яка є обов`язковою для врахування в силу частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на вимоги пунктів 23, 25 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII, суддівську винагороду для нарахування щомісячного довічного грошового утримання позивачу необхідно обчислювати відповідно до статті 133 Закону №2453-VI (в первинній редакції), але з урахуванням приписів пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1774-VІІІ (у наведеній редакції), тобто з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого визначено станом на 01 січня відповідного року.

Отже, застосування відповідачем до спірних відносин положень пункту 25 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII, статті 133 Закону № 2453-VI у поєднанні з пунктом 3 рохділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VІІІ в даному випадку не є підставою для визнання протиправними дій відповідача.

Враховуючи викладене, у суду відсутні підстави для визнання неправомірними дії Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по видачі довідки від 10 січня 2020 року №14, в якій визначений розмір суддівської винагороди для обчислення місячного довічного грошового утримання судді у відставці не на підставі первинної редакції Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI, виходячи з розміру посадового окладу, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про державний бюджет України за 2020 рік", а також зобов`язання відповідача видати позивачу довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання, в якій обрахувати суддівську винагороду позивача на підставі первинної редакції Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI, виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про державний бюджет України на 2020 рік".

Згідно з положеннями статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих позивачем доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 6, 72-77, 90, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України. апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (, адреса: 01403, м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 4-а);

Третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (, адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно - Кудрявська, 16).

Повне судове рішення складено 15.06.2021 року.

Суддя Л.О. Маруліна