Справа № 380/11159/20
Суддя: Качур Роксолана Петрівна
Дата ухвалення: 2021-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 червня 2021 року м. Львів

16 год. 15 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Качур Р.П., за участю секретаря судового засідання Гулкевича В.О., представника відповідача-1 Устенка Г.В. розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (79012 м. Львів вул. Героїв Майдану 32), Міністерства оборони України (03168 м. Київ проспект Повітрофлотський 6) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії -

УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (далі - відповідач-1, Національна академія сухопутних військ), Міністерства оборони України (далі - відповідач-2, Міноборони), у якій з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (вх. № 66701 від 10.12.2020) просить:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення за період з 2017 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

2) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу компенсації середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні з 01.08.2018 по дату винесення рішення суду, у розмірі не менше 335036,00 грн;

3) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу незаконно відрахованого грошового забезпечення за останній місяць військової служби в сумі 4541,53 грн;

4) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2017 та 2018 роки, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2017 та 2018 роки та грошової компенсації за неотримане речове майно за весь період служби;

5) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу:

- грошову компенсацію за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, у розмірі не менше 11036,48 грн;

- компенсацію середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні з 01.08.2018 по дату винесення рішення суду, у розмірі не менше 335036,00 грн;

- незаконно відраховане грошове забезпечення за останній місяць військової служби в сумі 4541,53 грн;

- індексацію грошового забезпечення за період з 2017 року по 2018 рік;

- грошову допомогу на оздоровлення за 2017 та 2018 роки, матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2017 та 2018 роки та грошову компенсацію за неотримане речове майно за весь період служби;

6) зобов`язати відповідача-2 здійснити фінансування Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного для виконання рішення суду у цій справі;

7) зобов`язати відповідача-2 здійснити контроль за виконанням рішення суду у цій справі.

Також просить відповідно до ст. 382 КАС України здійснити судовий контроль за виконанням судового рішення та ухвалити рішення до негайного виконання в частині позовних вимог щодо грошової компенсації та виплати грошового забезпечення (заробітної плати).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що станом на момент звільнення відповідач не провів із позивачем розрахунків щодо виплати: грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; індексації грошового забезпечення відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» за весь період служби; грошової допомоги на оздоровлення за 2017 та 2018 роки; матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2017 та 2018 роки та грошової компенсації за не отримане речове майно за весь період служби. Також вважає, що відповідачем в порушення вимог Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 964 від 12.07.2006, здійснено часткове відрахування таких витрат у сумі 4541,53 грн. із заробітної плати позивача. Вважає, що така бездіяльність відповідача є протиправною і порушує його законні права та інтереси, відтак він звернувся із цим позовом до суду.

Ухвалою від 07.12.2020 позовну заяву залишено без руху для усунення її недоліків.

Ухвалою суду від 15.12.2020 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом сторін.

Ухвалою суду від 09.03.2021 витребувано від Радехівського районного військового комісаріату Львівської області матеріали особової справи ОСОБА_1 .

Позивач у судове засідання не прибув, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності (вх. № 35223 від 19.05.2021), просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача-1 у судовому засідання проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (вх. № 6327 від 01.02.2021) та додаткових поясненнях (вх. № 15180 від 10.03.2021). В обґрунтування зазначив, що згідно з п.п. 6, 17, ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ визначено право військовослужбовців на відпустки, а також порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них. Курсантам (слухачам) вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, щороку надаються канікулярні відпустки: зимова, тривалістю до 14 календарних днів, та літня - 30 календарних днів. Тривалість таких відпусток не залежить від вислуги років. Курсантам (слухачам) вищих навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, крім канікулярних відпусток, зазначених в абзаці першому цього пункту, можуть надаватися додаткові відпустки для лікування у зв`язку з хворобою або за сімейними обставинами в порядку, передбаченому пунктами 9-11 цієї статті.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Вказав, що надання інших відпусток (додаткової відпустки як учасникам бойових дій) для курсантів вищих військових навчальних закладів відповідно до Закону № 2011-ХІІ не передбачено.

Щодо нарахування та невиплати позивачу незаконно відрахованого грошового забезпечення за останній місяць військової служби у розмірі 4541,53 грн зазначив, що позивач добровільно сплатив вказані кошти як відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням відповідача в Національній академії. Вимогу щодо виплати компенсації середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні вважає передчасною, оскільки відсутній факт неповного розрахунку з позивачем при звільненні.

Вимогу щодо виплати індексації грошового забезпечення вважає безпідставною з огляду на те, що витрати грошового забезпечення позивача, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі, підлягають відшкодуванню та позивач зобов`язався добровільно відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі.

Щодо виплати грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2017, 2018 роки вказав про здійснення виплати такої, на підтвердження чого додав картки особового рахунку військовослужбовця.

Щодо грошової компенсації за неотримане речове майно вказав, що дія Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 16.03.2016 не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Міноборони здійснити фінансування Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Сагайдачного для виконання рішення у цій справі та зобов`язання Міністерства оборони України здійснити контроль за виконанням рішення суду у цій справі зазначив, що така вимога не підлягає задоволенню, оскільки відповідач на виконання рішення суду замовляє кошти і Міністерство оборони України впродовж місяця надає кошти для здійснення виплат за судовими рішеннями.

Надав аналогічні усні пояснення, просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Відповідач-2 у судове засідання повноважного представника не скерував, про судове засідання повідомлений належним чином. Проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (вх. № 7550 від 04.02.2021). Зазначив, що Національна академія сухопутних військ імені Гетьмана Сагайдачного із урахуванням приписів ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України» входить у структуру Збройних Сил України та Міністерство оборони України забезпечує фінансування його видатків в межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, у тому числі на матеріальне та грошове забезпечення військовослужбовців. За таких обставин Національна академія сухопутних військ імені Гетьмана Сагайдачного як суб`єкт владних повноважень у разі ухвалення рішення не на її користь самостійно забезпечує виплату належних позивачу (стягувану) коштів в межах асигнувань, передбачених на грошове та матеріальне забезпечення військовослужбовців. Звернув увагу, що позовні вимоги не містять обґрунтування того, що рішення, дії чи бездіяльність Міністерства оборони України є незаконними чи порушують права, свободи чи законні інтереси позивача, у тому числі через незабезпечення фінансування Національної академії сухопутних військ імені Петра Сагайдачного. Просив відмовити у задоволенні позову.

Суд заслухав пояснення представника відповідача-1, повно та всебічно з`ясував обставини, на які учасники покликаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідив докази, якими вони обґрунтовуються та встановив таке.

ОСОБА_1 відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 17.09.2015 має статус учасника бойових дій (а.с. 23).

Позивача, старшого солдата військової служби за контрактом, відповідно до наказу начальника Національної академії сухопутних військ імені Гетьмана Сагайдачного Збройних Сил України № 58-КС від 15.08.2017 зараховано на перший курс навчання до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Сагайдачного (а.с. 84).

15 серпня 2017 року між позивачем та Міністерством оборони України в особі начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу (а.с. 86).

Відповідно до наказу начальника Національної академії сухопутних військ імені Петра Сагайдачного Збройних Сил України (по особовому складу) № 82-КС від 01.08.2018 позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «Ж» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з систематичним невиконанням контракту) (а.с. 88).

Наказом начальника Національної академії сухопутних військ імені Петра Сагайдачного Збройних Сил України (по стройовій частині) № 195 від 02.08.2018 позивача виключено зі списків особового складу Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного та зобов`язано старшого солдата ОСОБА_1 відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням в Національній академії сухопутних військ імені Петра Сагайдачного за період з 15.08.2017 по 02.08.2018 в сумі 128182,17 грн (а.с. 89).

У довідці-розрахунку № 1166 від 01.08.2018 позивач зробив відмітку «з розрахунком не згідний, зарплата мені виплачувалася за мою службу» (а.с. 90).

Відповідно до відомості на виплату готівки № 36 за серпень 2018 року ОСОБА_1 виплачено 4541,53 грн (а.с. 141).

Згідно з рапортом від 10.08.2018 ОСОБА_1 просить прийняти від нього грошові кошти в сумі 4541,53 грн за витрати, понесені навчальним закладом під час його навчання у Національній академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, які прийнято відповідачем, що підтверджується прибутковим касовим ордером № 236 від 10.08.2018 (а.с. 142, 143).

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 8 квітня 2020 року у справі № 451/1729/18 відмовлено у задоволенні позову Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі.

Постановою Львівського апеляційного суду від 08.09.2020 рішення Радехівського суду Львівської області скасовано, а провадження у справі закрито. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05.02.2021 справу за позовом Національної академії сухопутних військ імені Гетьмана Сагайдачного до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі передано до Львівського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду у справі № 451/1729/18 позовну заяву Національної академії сухопутних військ імені Гетьмана Сагайдачного залишено без розгляду.

Позивач вважає, що відповідач протиправно не виплатив йому грошову компенсацію за невикористані 28 днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій; індексацію грошового забезпечення за 2017, 2018 роки; компенсацію середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні; не нарахував та не виплатив незаконно відраховане, на думку позивача, грошове забезпечення за останній місяць служби; грошову допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2017, 2018 роки; грошову компенсацію за неотримане речове майно за весь період служби, відтак звернувся із цим позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд керується таким.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992 (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, у розмірі не менше 11036,48 грн суд зазначає таке.

Згідно з ст. 77-2 Кодексу законів про працю в Україні (Кодекс доповнено статтею 77-2 згідно із Законом № 426-VIII від 14.05.2015) (далі - КЗпП України) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати, тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно із п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» № 504/96-ВР від 05.11.1996 (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з п. 8 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Відповідно до п. 17 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з п. 18 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-XII від 21.10.1993 та «Про оборону України» № 1932-XII від 06.12.1991 (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

За визначенням ст. 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону № 1932-XII визначено особливий період як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім цього, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені п.п. 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантовано п. 12 ст. 12 Закону України № 3551-XII, п. 8 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ та ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР.

Крім цього, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі - Порядок № 260), у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19), провадження № 11-550заі19, який в силу приписів ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) враховується судом при вирішенні спірних правовідносин.

У той же час позивачем заявлено позовні вимоги про компенсацію 28 невикористаних днів додаткової відпустки за період його навчання в Національній академії сухопутних військ імені Петра Сагайдачного.

З цього приводу суд зазначає, що згідно з ч. 6 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ курсантам (слухачам) вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, щороку надаються канікулярні відпустки: зимова - тривалістю до 14 календарних днів та літня - 30 календарних днів. Тривалість таких відпусток не залежить від вислуги років.

У разі наявності навчальної заборгованості у курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, канікулярна відпустка надається їм після ліквідації заборгованості в межах строків, установлених графіком навчального процесу. При цьому тривалість літньої відпустки не може бути меншою ніж 15 календарних днів.

Курсантам (слухачам) вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, крім канікулярних відпусток, зазначених в абзаці першому цього пункту, можуть надаватися додаткові відпустки для лікування у зв`язку з хворобою або за сімейними обставинами в порядку, передбаченому пунктами 9-11 цієї статті.

З матеріалів справи слідує, що протягом періоду з 15.08.2017 по 01.08.2018 ОСОБА_1 був слухачем денної форми навчання Національної академії сухопутних військ імені Петра Сагайдачного.

Статус слухача денної форми навчання обумовлює право курсанта на визначені ч. 6 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ відпустки - канікулярні та додаткові для лікування або за сімейними обставинами, проте не на додаткову відпустку учаснику бойових дій. У свою чергу, таке право на додаткову відпустку може бути реалізовано учасником бойових дій шляхом звернення до місця, де військовослужбовець безпосередньо проходив військову службу.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог в цій частині, тому в їх задоволенні слід відмовити.

З приводу позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 2017 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 2017 року по 2018 рік суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 1-2 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Із долучених до матеріалів справи карток особового рахунку військовослужбовця ОСОБА_1 за 2017, 2018 роки (а.с. 193, 194) судом встановлено, що позивачу за період з 2017 по 2018 рік не нараховувалася та не виплачувалась індексація грошового забезпечення. Ця обставина визнається сторонами.

Щодо наявності у позивача права на проведення індексації його доходів суд зазначає таке.

Індексація грошових доходів населення здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-XII (далі - Закон № 1282-ХІІ) та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі - Порядок № 1078).

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення), оплата праці (грошове забезпечення).

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів (ст. 9 Закону).

Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що згідно з ст. 19 цього Закону є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме:

1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів;

2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету;

3) об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів;

4) індексація допомоги по безробіттю, що надається відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, проводиться за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття;

5) індексація стипендій особам, які навчаються, проводиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються;

6) індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, проводиться за рахунок коштів платника аліментів;

7) індексація сум відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також сум, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей, проводиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються.

У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговості його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

При цьому нормами Закону № 1282-ХІІ та Порядку № 1078 визначено джерело коштів на проведення індексації, зокрема пунктом 6 Порядку № 1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації, при цьому, у Законі йдеться про фінансові ресурси бюджетів всіх рівнів.

Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці (грошового забезпечення). За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Аналіз наведених вище нормативно-правових актів за відсутності затвердженого особливого порядку індексації військовослужбовців дає підстави для нарахування індексації грошового забезпечення у встановленому урядом України порядку - Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003.

Тобто, сума індексація грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону і підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.

Проте, як уже зазначалося, позивачу у 2017, 2018 роках не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача.

Індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних вище нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Як вже встановлено судом, відповідачем не нараховано та не виплачено позивачу за період з 15.08.2017 по 02.08.2018 індексацію грошового забезпечення.

Доводи відповідача-1 про те, що витрати грошового забезпечення позивача, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі підлягають відшкодуванню, а також те, що позивач зобов`язувався добровільно відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 під час навчання у Національній академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного мав право на індексацію грошового забезпечення.

Якщо такі кошти підлягають поверненню, відповідач може реалізувати своє право на стягнення таких з позивача у судовому порядку.

Отже, аналізуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що ненарахування та невиплата позивачу індексації грошового забезпечення за 2017, 2018 роки є протиправною, а тому належить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за цей період.

У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 у справі № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.07.2019 (справа № 240/4911/18), від 07.08.2019 (справа № 825/694/17), від 23.10.2019 (справа № 825/1832/17), яка в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин враховується судом.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 01.08.2018 по дату винесення судового рішення у розмірі не менше 335036,00 грн суд зазначає таке.

Відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч. 6 ст. 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону - виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

В силу вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Встановивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21.11.2011 у справі № 6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд вважає, що за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми статей 116, 117 КЗпП України та поширити останні на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Збройних Силах України.

Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, а тому суд критично оцінює заперечення відповідача щодо неможливості застосування трудового законодавства до таких правовідносин.

Так, суд вважає необхідним зазначити, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.

Разом з цим, суд зазначає про безпідставність позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Так, у рішенні Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Так, при задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 24.10.2011 у справі № 6-39цс11 та у постанові Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999, а також постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 524/1714/16-а (К/9901/8793/18) про необхідність прийняття до уваги таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18, від 24.07.2019 у справі № 805/3167/18-а, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 03.04.2019 у справі № 662/1626/17, від 17.01.2019 у справі № 2-1579/11.

Отже, у випадку стягнення з відповідача компенсації за час неповного розрахунку при звільненні до такого повного розрахунку неможливо правильно визначити суму такої компенсації на її відповідність наведеним вище критеріям.

Разом з цим, КАС України передбачає можливість захисту тільки вже порушеного права (ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 5 КАС України).

Тому суд звертає увагу позивача, що його вимога про нарахування та виплату середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні є передчасною та, відповідно, не може бути задоволена судом.

На користь такого висновку суду свідчить і неодноразово висловлена правова позиція Верховного Суду у справах щодо аналогічного предмета спору.

З огляду на викладене не підлягає також задоволенню позовна вимога про звернення до негайного виконання в частині позовних вимог щодо грошової компенсації та виплати грошового забезпечення (заробітної плати).

З приводу позовної вимоги щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 незаконно відрахованого грошового забезпечення за останній місяць служби у розмірі 4541, 53 грн суд зазначає таке.

Механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану за його наявності) витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладі вищої освіти (далі - витрати), визначено Порядком відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 964 від 12.07.2006 (далі - Порядок № 964).

Витрати відшкодовуються у розмірі різниці сум витрат з утримання курсантів і витрат з утримання військовослужбовців строкової служби за відповідною військово-обліковою спеціальністю: курсантами, які навчалися менше встановлених законодавством строків строкової військової служби, - за весь період навчання (п. 6 Порядку № 964).

Пунктом 7 Порядку № 964 визначено: у разі відмови курсанта або особи офіцерського складу добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку.

З аналізу вказаної норми слідує, що Порядком № 964 передбачено два способи відшкодування витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах: добровільно або в судовому порядку.

Наказом начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (по стройовій частині) № 195 від 02.08.2018 позивача виключено із списків особового складу Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного та визначено солдату ОСОБА_1 відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням в Національній академії сухопутних військ імені Петра Сагайдачного за період з 15.08.2017 по 02.08.2018, в сумі 128182,17 грн/ відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 964 від 12 липня 2006 року «Про затвердження Порядку відшкодування курсантами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах».

Докази оскарження зазначеного наказу позивачем в матеріалах справи відсутні.

З матеріалів справи і пояснень відповідача слідує, що позивач самостійно вніс в касу грошові кошти в розмірі 4541,53 грн. Вказане підтверджується долученими до матеріалів справи такими документами: відомістю на виплату готівки № 36 за серпень 2018 року про виплату ОСОБА_1 4541,53 грн., рапортом ОСОБА_1 від 10.08.2018, в якому останній просить прийняти від нього грошові кошти в сумі 4541,53 грн за витрати, понесені навчальним закладом під час його навчання у Національній академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, прибутковим касовим ордером № 236 від 10.08.2018 (а.с. 141-143).

Відтак доводи позивача щодо незаконно відрахованого грошового забезпечення за останній місяць не знайшли свого підтвердження, тому в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2017, 2018 роки суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 15 Закону № 2011-XII військовослужбовцям виплачуються грошова допомога на оздоровлення в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.

Згідно з положеннями пунктів 1, 2 розділу ХХІІІ Порядку № 260 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення. Грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) військової частини - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.

Військовослужбовцям, звільненим з військової служби, які мали право на грошову допомогу для оздоровлення та не отримали її протягом року, виплата цієї допомоги здійснюється на підставі наказу командира військової частини про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, в якому оголошується про її виплату.

Як встановлено судом з матеріалів справи, зокрема з картки особового рахунку військовослужбовця ОСОБА_1 , в червні 2018 року останньому виплачено грошову допомогу на оздоровлення в розмірі 8003,25 грн (а.с. 144).

Відповідно до пунктів 1, 9 розділу XXIV Порядку № 260 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення. Виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Із долученою відповідачем до матеріалів справи картки особового рахунку військовослужбовця ОСОБА_1 слідує, що у грудні 2017 року ОСОБА_1 виплачено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі 4451,50 грн (а.с. 146).

З приводу позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно за весь період служби та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно за весь період служби суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 1 ст. 9-1 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Завдання, організацію та порядок речового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), курсантів, військовозобов`язаних, призваних на навчальні та спеціальні збори, резервістів, мобілізованих, студентів цивільних навчальних закладів, які направляються на навчальні збори (далі - військовослужбовці) визначено Інструкцією про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженою наказом Міністерства оборони України № 282 від 29.04.2016 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 26.05.2016 за № 768/28898 (далі - Інструкція № 282).

Відповідно до абз. 1-3 п. 4 Інструкції № 282 військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» № 178 від 16.03.2016 (далі - Порядок № 178).

Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.

Пунктом 2 Порядку № 178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки.

З аналізу зазначених правових норм зазначених правових актів судом встановлено, що виплата грошової компенсації неотриманого речового майна курсантам чинним законодавством не передбачена, з огляду на що вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно за весь період служби та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно за весь період служби задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Міністерства оборони здійснити фінансування Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного для виконання рішення суду та зобов`язання Міністерства оборони України здійснити контроль за виконанням рішення суду у цій справі суд зазначає таке.

Відповідно до положень ст. 160 КАС України позивач (особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду) у позовній заяві зазначає виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначає докази, що підтверджують вказані обставини. Позивач не повинен обґрунтовувати звернення до суду лише власними переконаннями про вплив тих чи інших рішень суб`єкта владних повноважень на його правове становище. Для надання особі судового захисту суд повинен встановити, чи дійсно порушено право, свободу чи інтерес позивача, а якщо таке порушення дійсно відбулося - пересвідчитися, що таке спричинено саме відповідачем. При цьому обставину дійсного (фактичного) порушення прав, свобод чи інтересів позивача повинен довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Оскільки у позовній заяві ОСОБА_1 не наведено жодних обставин та не долучено до матеріалів справи жодних доказів на підтвердження факту порушення його прав чи інтересів Міністерством оборони України, суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Щодо вимоги позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в цій адміністративній справі суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу вказаної норми видно, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, є правом, а не обов`язком суду. Отже, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах є саме диспозитивним правом суду, яке може використовуватись в залежності від наявності об`єктивних обставин, що підтверджені належними та допустимими доказами.

Позивач не навів аргументованих доводів та не надав доказів того, що саме рішення суду у цій справі не буде виконано відповідачем, у зв`язку з чим своєчасно у межах розумних строків не будуть поновлені його права. Тому така вимога позивача не підлягає задоволенню.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими частково, відтак позов підлягає частковому задоволенню.

В силу вимог ст. 139 КАС України питання про розподіл судових витрат судом не вирішується, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору і такий ним не сплачувався.

Керуючись ст.ст. 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 293, 295, 382, пп. 15.5 п. 15 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (79026 м. Львів вул. Героїв Майдану 32; код за ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 2017 по 2018 роки.

3. Зобов`язати Національну академію сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (79026 м. Львів вул. Героїв Майдану 32; код за ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) індексацію грошового забезпечення за період з 2017 по 2018 роки.

4. У задоволенні решти вимог відмовити.

5. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський окружний адміністративний суд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 14.06.2021.

Суддя Р.П. Качур