Справа № 200/10891/20-а
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2021-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2021 року справа №200/10891/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів: судді-доповідача Гаврищук Т.Г., суддів: Сіваченка І.В., Казначеєва Е.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Маріупольського загону морської охорони Адміністрації державної прикордонної служби України Регіонального управління морської охорони Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 р. у справі № 200/10891/20-а (головуючий І інстанції Бабаш Г.П.) за позовом ОСОБА_1 до Маріупольського загону морської охорони Адміністрації державної прикордонної служби України Регіонального управління морської охорони Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій просив визнати протиправними дії відповідача щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період служби з 12.01.2010 року по 31.12.2019 року та з 01.09.2020 року по 09.10.2020 року;- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період служби з 12.01.2010 року по 31.12.2019 року та з 01.09.2020 року по 09.10.2020 року;- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з середнього грошового забезпечення у розмірі 459,82 грн. за період з 10.10.2020 року по дату винесення судового рішення.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 р. позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за період з 19.01.2010 року по лютий 2014 року включно. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення за період з 19.01.2010 року по лютий 2014 року включно. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Маріупольського загону морської охорони Регіонального Управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 48140,40 грн. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів). В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач зазначає, що після винесення рішення судом першої інстанції, на адресу Маріупольського загону морської охорони (Військової частини НОМЕР_1 ) з Галузевого державного архіву Державної прикордонної служби України надійшли особисті картки грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2010 2014 роки.

Відповідно до інформації, зазначеній в особистих картках грошового забезпечення ОСОБА_1 , враховуючи повідомлення Державного комітету Статистики України щодо індексу споживчих цін (індекс інфляції), згідно з Порядком № 1078 військовою частиною було здійснено нарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 19.01.2010 року по 02.02.2014 рік включно, що вбачається з довідки № 27 від 11.02.2021 року (а.с. 92-93). За результатами зазначеного нарахування, враховуючи дані особистих карток грошового забезпечення позивача було встановлено, що індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 19.01.2010 року по 02.02.2014 рік виплачувалась вчасно.

Відповідач на момент розгляду справи та винесення рішення судом першої інстанції не мав доказів виплати позивачу індексації грошового забезпечення за 2010 2014 роки, оскільки такі докази (особисті картки грошового забезпечення) знаходились у Галузевому державному архіві Державної прикордонної служби України та були спрямовані до Військової частини НОМЕР_1 після прийняття рішення.

Окрім того, при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, судом першої інстанції не було застосовано критерії зменшення розміру відшкодування, які наведені у постановах Верховного Суду, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-а.

Позивач у відзиві проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі. Просив розглянути справу за його відсутністю.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на скаргу, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням від 12.05.2015 року.

Позивач проходив військову службу з 12.01.2010 року, наказом командира 23 загону морської охорони Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України №309-ОС від 08.10.2020 року позивача виключено із списків особового складу загону та знято з усіх видів забезпечення з 09.10.2020 року.

Згідно довідки Маріупольського загону морської охорони Державної прикордонної служби України від 21.10.2020 року №196 на день звільнення позивачу нараховану в том числі, індексація грошового забезпечення 291,99 грн. (за вересень, жовтень 2020 року).

Відповідно довідки Маріупольського загону морської охорони Державної прикордонної служби України від 27.01.2021 року №13 позивачу за період з березня 2014 року по жовтень 2020 року нарахована індексація грошового забезпечення.

Судом першої інстанції позов задоволено частково. Позивачем апеляційна скарга не подавалась, а тому суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач має право на проведення індексації його грошових доходів за період з 19.01.2010 року по лютий 2014 року включно, оскільки відповідачем не була проведена індексація за цей період.

Наведений висновок суду першої інстанції колегія суддів вважає помилковим виходячи з наступного.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 року №2017-ІІІ (із змінами та доповненнями) визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій.

За приписами статті 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" виключно законами України визначається індексація доходів громадян. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

У відповідності до статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Закон № 1282-ХІІ) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Приписами частини другої статті 5 Закону № 1282-ХІІ передбачено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Згідно частини шостої статті 5 із змінами, внесеними згідно із Законом України від 28.12.2014 р. N 76-VIII, та від 03.10.2017 р. N 2148-VIII) проведення індексації грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, згідно пункту 2 якого індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення.

За приписами пункту 6 Порядку виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що індексація доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін є державною гарантією надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян, у тому числі військовослужбовцям. Оскільки індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним зі способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №620/1892/19, від 23 вересня 2020 року у справі № 620/3282/18, від 16 вересня 2020 року у справі № 815/2590/18, від 19 серпня 2020 року у справі № 2040/5838/18.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначив, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

На підставі системного аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що відповідач зобов`язаний був проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) позивача у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.

Водночас, висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не була проведена індексація за період з 19.12.2010 року по лютий 2014 року включно не підтверджено матеріалами справи.

Згідно довідки Маріупольського загону морської охорони Державної прикордонної служби України від 21.10.2020 року №196 на день звільнення позивачу нараховану в том числі, індексація грошового забезпечення 291,99 грн. (за вересень, жовтень 2020 року).

Крім того зазначено, що суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за всі роки служби згідно рапорту від 08 жовтня 2020 року розрахувати на даний час немає можливості у зв`язку з тим, що відомості, необхідні для її розрахунку містяться в особистих картках грошового забезпечення, які частково були передані до Галузевого державного архіву Державної прикордонної служби.

В матеріалах справи містяться особисті картки грошового забезпечення позивача за 2014-2015 роки.

Особисті картки грошового забезпечення позивача за 2010- 2014 роки в матеріалах справи відсутні.

Під час апеляційного провадження відповідачем було надані надіслані на його адресу Галузевим державним архівом листом від 08.02.2021р. №255/15/л-119 особисті картки грошового забезпечення позивача за 2010- 2014 роки.

З огляду на наявність в довідці Маріупольського загону морської охорони Державної прикордонної служби України від 21.10.2020 року №196 інформації про те, що особисті картки грошового забезпечення позивача передані на зберігання до галузевого державного архіву Державної прикордонної служби та були отримані відповідачем згідно листа від 08.02.2021р. №255/15/л-119, суд апеляційної інстанції, керуючись ч.4 ст.308 КАС України, приймає надані відповідачем особисті картки грошового забезпечення позивача за 2010- 2014 роки в якості доказів по справі.

Наданими особистими картками грошового забезпечення позивача за 2010- 2014 роки підтверджується нарахування позивачеві та виплату індексації за період з 19.12.2010 року по лютий 2014 року включно.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у з задоволенні вимог позивача про визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Маріупольського загону морської охорони Регіонального Управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за період з 19.01.2010 року по лютий 2014 року включно та зобов`язання нарахувати та виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення за період з 19.01.2010 року по лютий 2014 року включно, слід відмовити.

Щодо стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені 48140,40 грн. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів), колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивача виключено із списків особового складу загону та знято з усіх видів забезпечення з 09.10.2020 року.

У відповідності до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки; вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум; відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно частини 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, в якій зазначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 викладені наступні правові висновки: «Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.»

Необхідність застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Процедура нарахування середнього заробітку працівника визначається за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За правилами пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до довідки від 16.12.2020р № 246, виданої Маріупольським загоном морської охорони Державного прикордонної служби України, враховуючі доходи позивача за 2020 рік (довідка від 16.12.2020 №247) на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, середньоденний заробіток позивача становить 437,64 грн. (серпень 2020 - 13348,10 грн., вересень 2020 - 13348,10 грн., сума за два місяці 26696,20/61=437,64 грн.).

Судом першої інстанції розмір середнього заробітку 48140,40 грн., який має бути сплачений позивачу за час затримки розрахунку (10.10.2020 року 27.01.2021 року) був визначений виходячи із середньоденного заробітку 437,64 грн..

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що при визначенні суми середнього заробітку, який має бути сплачений позивачу за час затримки розрахунку, судом першої інстанції не було застосовано критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України .

Згідно довідки Маріупольського загону морської охорони Державної прикордонної служби України від 21.10.2020 року №196 на день звільнення позивачу нараховані такі види грошового забезпечення: одноразова грошова допомога при звільненні 80088,60 грн., грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки 4894,30 грн. грошова компенсація вартості за невикористане речове майно 21122,90 грн. індексація грошового забезпечення 291,99 грн. (за вересень, жовтень 2020 року), грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки 37374,68 грн., загалом 143772,47грн..

Належну позивачу суму індексації за період 2014р.- жовтень 2020р. в сумі 19013,01 грн. виплачено позивачеві 14 грудня 2020р.. Період затримки складає 45 днів (10.10.2020 року по 14.12.2020 року).

Загальний розмір сум, які підлягали виплаті позивачу при звільненні становить 162785,47грн. (143772,47грн.+ 19013,01грн.). Відтак, розмір несвоєчасно сплаченої суми складає 11,68% від загальної суми, що належала виплаті при звільненні (19013,01 грн./ 162785,47грн. х100).

Враховуючи наявність між сторонами спору про належні позивачу при звільненні суми індексації, виходячи з принципу пропорційності, колегія суддів вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь компенсації за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 2300 грн.(середньоденний заробіток 437,64 грн. х 45 днів х11,68% ).

Під час розгляду справи судом не було встановлено, що невиплата відповідачем сум індексації була обумовлена проявом грубого свавілля.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для зміни постанови суду першої інстанції.

Керуючись статтями 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Маріупольського загону морської охорони Адміністрації державної прикордонної служби України Регіонального управління морської охорони Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 р. у справі № 200/10891/20-а задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 р. у справі № 200/10891/20-а - змінити.

Абзаци другий та третій резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 р. у справі № 200/10891/20-а виключити

В абзаці четвертому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 р. у справі № 200/10891/20-а цифри 48140,40 грн. замінити на 2300 грн.(дві тисячі триста грн.).

В іншій частині рішення залишити без змін.

Повне судове рішення складено та підписано 15 червня 2021 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції та підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: Т.Г. Гаврищук

Судді: Е.Г. Казначеєв

І.В. Сіваченко