Справа № 380/4488/21
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2021-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/4488/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2021 року м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Коморний О.І.,

секретар судового засідання Бабич Ю.Б.

за участю:

позивач ОСОБА_1

представник відповідача Бринько М.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди з Турківської районної державної адміністрації Львівської області, Самбірської районної державної адміністрації Львівської області.

Обставини справи.

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій містяться вимоги, з урахуванням уточнених позовних вимог:

- визнати протиправним та скасувати наказ керівника апарату Турківської районної державної адміністрації Львівської області №15-0 від 19 лютого 2021 року «Про звільнення ОСОБА_2 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника організаційного відділу апарату Турківської районної державної адміністрації Львівської області з 20 лютого 2021 року. Рішення про поновлення на роботі допустити до негайного виконання;

- стягнути з Турківської районної державної адміністрації Львівської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 лютого 2021 року по день поновлення на роботі з розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 766 (сімсот шістдесят шість) грн 19 коп;

- визнати протиправною бездіяльність Турківської районної державної адміністрації Львівської області щодо ненадання відпустки ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Турківську районну державну адміністрацію Львівської області, у відповідності до ст. 57, 58, 59 Закону України «Про державну службу», ст. З Закону України «Про відпустки» та постанови КМУ від 6 квітня 2016 р. № 270 «Про затвердження Порядку надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток», надати ОСОБА_1 невикористані відпустки тривалістю 66 календарних днів з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати;

- стягнути з Турківської районної державної адміністрації Львівської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 лютого 2021 року по 24 лютого 2021 року в розмірі 3830 (три тисячі вісімсот тридцять) грн 95 коп.;

- стягнути з Турківської районної державної адміністрації Львівської області на користь ОСОБА_1 невиплачену у 2019 році заробітну плату у розмірі 13698 (тринадцять тисяч шістсот дев`яносто вісім) грн 67 коп. у вигляді виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби, яку відповідач був зобов`язаний нарахувати відповідно до рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року по справі №380/813/20, та компенсацію втрати частини по заробітній платі у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з листопада 2019 року по 01 лютого 2021 року, враховуючи індекс інфляції, в розмірі 932 (дев`ятсот тридцять дві) грн 42 коп.;

- стягнути з Турківської районної державної адміністрації Львівської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10000 (десять тисяч) грн 00 коп;

- зобов`язати Турківську районну державну адміністрацію Львівської області та Самбірську районну державну адміністрацію Львівської області подати суду звіт про виконання судового рішення протягом 15 днів з дати набрання законної сили;

- визнати протиправною бездіяльність голови Самбірської районної державної адміністрації ОСОБА_3 щодо здійснення повноважень з управління справами Турківської районної державної адміністрації, забезпечення підготовки та прийняття районною державною адміністрацією, що припиняється, та їх посадовими особами рішень як суб`єктами владних повноважень з дня прийняття рішення про початок реорганізації, що передбачено ст. 7-1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що працював в органах державної влади України з 03 серпня 1994 року. Вказує, що 31 грудня 2019 року наказом керівника апарату Турківської районної державної адміністрації позивач був звільнений із посади начальника організаційного відділу апарату Турківської районної державної адміністрації у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників та рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року по справі №380/813/20 наказ про звільнення було скасовано та позивача поновлено на роботі. Позивач зазначає, що 31 грудня 2020 року на виконання рішення суду ОСОБА_1 був поновлений на посаді начальника організаційного відділу апарату райдержадміністрації. Також вказує, що 19 лютого 2021 року наказом керівника апарату Турківської районної державної адміністрації позивач знову звільнений із посади начальника організаційного відділу апарату Турківської районної державної адміністрації Львівської області. Звільнення вважає незаконним, відповідачами грубо порушено права позивача, які полягали в незаконному звільнені, не наданні відпустки перед наступним звільненням, невиплаті належної заробітної плати, що призвело до нанесення йому матеріальної та моральної шкоди. Позивач вказує, що керівник апарату Турківської районної державної адміністрації, з моменту утворення комісії з реорганізації Турківської районної державної адміністрації не мала повноважень, щодо звільнення ОСОБА_1 з займаної посади. Також під час незаконного звільнення ОСОБА_1 відповідачами порушено ч.1 ст. 3 Закону України «Про відпустки», що полягало в ненаданні позивачу належних йому відпусток. Вказує, що відповідачі не здійснили остаточний розрахунок з ОСОБА_1 на день звільнення. Також вважає, що своїми діями відповідачі завдали моральної шкоди позивачеві.

Ухвалою суду від 29 березня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін.

До суду 15.04.2021 надійшов відзив відповідача, Турківської районної державної адміністрації Львівської області, на позовну заяву у якому відповідач проти позову заперечує повністю. Просить суд відмовити в позові з тих підстав, що на підставі постанови Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів», статті 7-1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року № 1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій», Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року № 1321, саме керівник апарату Турківської РДА мав право попередити позивача про наступне звільнення та звільнити його. Комісія з реорганізації, голова Самбірської РДА такими повноваженнями не наділені, а твердження позивача про те, що з моменту створення комісії з реорганізації Турківської та Старосамбірської райдержадміністрацій у керівника апарату Турківської райдержадміністрації не було відповідних повноважень не відповідають дійсності. Вказує, що позивачу відпустка не була надана у зв`язку із тим, що постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2020 року №1365 Порядок розподілу та використання коштів, передбачених у державному бюджеті Міністерству фінансів для забезпечення окремих видатків районних державних адміністрацій, пов`язаних з ліквідацією районів, відповідно до якого бюджетні кошти підлягали розподілу на виплату працівникам райдержадміністрації районів, що ліквідовуються: 1) заробітної плати, що складається з посадового окладу, надбавки за ранг і вислугу років та інших виплат, передбачених нормативно-правовими актами; 2) вихідної допомоги у випадках припинення державної служби та трудового договору з підстав, передбачених у пункті 1 частини першої етапі 87 Закону України Про державну службу, пункті 6 частини першої статті 36 і пункті 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України; 3) грошової компенсації працівникам, що вивільняються, за невикористані щорічні відпустки та додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. Стосовно надання відпустки іншим працівникам, в позовній заяві зазначено лише одного працівника то цей працівник є учасником бойових дій в зоні АТО та батьком трьох дітей, а тому надання відпустки цьому працівнику є правомірним, позивач не є ні учасником АТО та батьком, який має дітей. Щодо несвоєчасної виплати з заробітної плати при остаточному розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , як зазначено в позові повідомляє, що платіжні документи на виплату йому належних сум було подано в органи державної казначейської служби із незначним запізненням не навмисно через велике завантаження головного бухгалтера у зв`язку з нарахуванням виплат працівникам, які звільнялися та переводилися в органи місцевого самоврядування. Тому, немає підстав для задоволення вимог позивач через затримку розрахунку при його звільненні. На виконання рішення суду позивачу була нарахована виплата за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби - керівника апарату в розмірі п`ять відсотків посадового окладу керівника апарату Закон про державну службу не передбачає конкретного розміру по даній виплаті, а тому вважає, що порушень з боку райдержадміністрації в даному випадку не має. Також вказує, що вимога щодо відшкодування моральної шкоди не підлягає до задоволення, оскільки ніякого незаконного звільнення не було позивачу було виплачено всі належні йому суми. Ніяких моральних страждань, чи втрати нормальних життєвих зв`язків, які потребували від нього додаткових зусиль для організації свого життя не було. Вважає, що підстави щодо відшкодування моральної шкоди, які зазначені в позові є такими, що не відповідають фактичним обставинами справи та не підтвердженні ніякими доказами. Просить суд відмовити в позові.

Ухвалою суду від 15 квітня 2021 року призначено справу до розгляду у судовому засіданні.

19.04.2021 позивач подав відповідь на відзив в якому зокрема вказано, що керівник апарату Турківської районної державної адміністрації, з часу утворення комісії з реорганізації Турківської та Старосамбірської райдержадміністрацій, що припиняються, шляхом приєднання до Самбірської райдержадміністрації не мала повноважень, щодо звільнення ОСОБА_1 з займаної посади, оскільки їй такі повноваження не делегувались ні комісією з реорганізації, а ні Самбірською РДА. Щодо відпусток вказав, що чинним законодавством не передбачено, що щорічні та додаткові відпустки державним службовцям надаються при наявності пільг. Стосовно твердження Турківської РДА, що позивачу на виконання рішення суду була нарахована виплата за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби керівника апарату в розмірі п`ять відсотків посадового окладу керівника апарату і не було порушень, так як Закон України «Про державну службу» не передбачає конкретного розміру по даній виплаті, то це не відповідає дійсності, оскільки відповідно до вищезазначеного Закону виплата за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби встановлюється державним службовцям, між якими здійснено розподіл обов`язків за вакантною посадою, пропорційно додатковому навантаженню за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою. Додаткове навантаження було розподілено 100 % тільки на позивача. Щодо моральної шкоди вказує, що нехтування законних прав на відпустки перед звільненням та на одержання належної заробітної плати, що призводить до переживань з приводу розуміння цілковитої незаконності дій відповідача, спричинення мені важкого психологічного шоку та погіршення стану здоров`я.

Ухвалою суду від 12.05.2021 відмовлено в задоволенні клопотання про заміну відповідача.

09.06.2021 надійшов відзив від відповідача, Самбірської районної державної адміністрації, де вказано, що єдина правозастосовча практика в питаннях реорганізації місцевих державних адміністрацій відсутня і, отже, вимога позивача в частині визнання протиправною бездіяльність голови Самбірської районної державної адміністрації Ільчишина Івана Івановича щодо здійснення повноважень з управління справами Турківської районної державної адміністрації, забезпечення підготовки та прийняття районною державною адміністрацією, що припиняється, та їх посадовими особами рішень як суб`єктами владних повноважень з дня прийняття рішення про початок реорганізації, що передбачено ст. 7-1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» є безпідставною. Крім того, звертає увагу суду, що на підставі розпоряджень Президента України від 3 лютого 2021 року № 24/2021-рп «Про звільнення ОСОБА_4 з посади голови Самбірської районної державної адміністрації Львівської області», від 3 лютого 2021 року № 32/2021-рп «Про призначення І. Ільчишина головою Самбірської районної державної адміністрації Львівської області» та розпорядження Самбірської районної державної адміністрації від 16 лютого 2021 року № 11-к «Про вступ на посаду голови Самбірської районної державної адміністрації» (додається) ОСОБА_5 з 16 лютого 2021 року приступив до виконання обов`язків голови об`єднаної Самбірської районної державної адміністрації. Відтак вказує, що можливості управляти справами Турківської РДА у І. Ільчишина не було. Просить суд відмовити в задоволенні позову.

Через електронний суд 08.06.2021 позивач подав відповідь на відзив, в якому вказав, що на підставі наведених вище правових норм, з 15 січня 2021 року (моменту утворення комісії з реорганізації Турківської та Старосамбірської РДА) повноваження з управління справами Турківської РДА, забезпечення підготовки та прийняття районною державною адміністрацією, що припиняється, та їх посадовими особами рішень як суб`єктами владних повноважень з дня прийняття рішення про початок реорганізації мав здійснювати голова Самбірської районної державної адміністрації, до якої приєднується Турківська районна державна адміністрація. Також зазначає, що повноваження щодо звільнення державних службовців Турківської РДА не делегувались керівнику апарату Турківської РДА ні комісією з реорганізації, а ні Самбірською РДА, про що свідчать копії розпоряджень голови райдержадміністрації та наказів керівника апарату Самбірської районної адміністрації за період з 15 січня по 19 лютого 2021 року, надані позивачу на запит про доступ до публічної інформації. Однак голова Самбірської районної державної адміністрації, внаслідок протиправної бездіяльності самоусунувся від виконання обов`язків, наділених йому Законом України «Про місцеві державні адміністрації», зокрема ст. 7-1.

Ухвалою суду від 09.06.2021 закрито провадження в частині позовних вимог про стягнення з Турківської районної державної адміністрації Львівської області на користь ОСОБА_1 невиплачену у 2019 році заробітну плату у розмірі 13698 (тринадцять тисяч шістсот дев`яносто вісім) грн 67 коп. у вигляді виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби, яку відповідач був зобов`язаний нарахувати відповідно до рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року по справі №380/813/20, та компенсацію втрати частини по заробітній платі у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з листопада 2019 року по 01 лютого 2021 року, враховуючи індекс інфляції, в розмірі 932 (дев`ятсот тридцять дві) грн 42 коп.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні заперечив проти позову, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача 1 не прибув, повідомлений належним чином.

Суд заслухав пояснення сторін, дослідив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та -

в с т а н о в и в :

Наказом Керівника апарату Турківської районної державної адміністрації Львівської області від 26 грудня 2019 року №32-о «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, статті 24 Закону України «Про відпустки», ОСОБА_1 звільнено з посади начальника організаційного відділу апарату районної державної адміністрації 31 грудня 2019 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року у справа № 380/813/20 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ керівника апарату Турківської районної державної адміністрації № 32-о від 26 грудня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника організаційного відділу апарату Турківської районної державної адміністрації, з 01.01.2020 року. Стягнуто з Турківської районної державної адміністрації (82500, Львівська область, м. Турка, вул. Січових Стрільців,62. Код ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 145 164, 34 грн. Рішення в частині стягнення за один місяць у розмірі 34 252, 38 грн, та поновлення на роботі допущено до негайного виконання. Зобов`язано Турківську районну державну адміністрацію (82500, Львівська область, м. Турка, вул. Січових Стрільців,62. Код ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) заробітну плату у вигляді виплати за додаткове навантаження у зв`язку з використанням обов`язків тимчасово відсутнього працівника з 02 по 12 травня 2019 року, з 8 по 23 липня 2019 року, з 11 вересня 2019 року по 31 жовтня 2019 року. Стягнуто з Турківської районної державної адміністрації (82500, Львівська область, м. Турка, вул. Січових Стрільців,62. Код ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) 2000 грн, моральну шкоду. В решті позовних вимог відмовлено.

Відповідно до наказу керівника апарату Турківської районної державної адміністрації Львівської області від 31.12.2020 №40-о, ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника організаційного відділу апарату районної державної адміністрації з 1 січня 2020 року (а.с.37)

31 грудня 2020 року позивач звернувся із заявою (а.с.28) до керівника апарату райдержадміністрації С.П. Гут з проханням надати йому з 6 січня 2021 року частину щорічної основної відпустки за період з 01.01.2020 р. по 31.12.2020 р. на 15 календарних днів та виплатити грошову допомогу на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати.

Турківська районна державна адміністрація Львівської області 20 січня 2021 року повідомила № 68-50/0/21 ОСОБА_1 про можливе звільнення у зв`язку з реорганізацією (а.с.9), того ж числа позивач ознайомлений.

05 лютого 2021 року позивач звернувся із заявою до керівника апарату райдержадміністрації С.П. Гут з проханням надати йому з 18 лютого 2021 року, перед запланованим вивільненням, невикористані відпустки тривалістю 64 календарні дні (а.с.29)

12.02.2021 голова комісії з реорганізації Турківської районної державної адміністрації Львівської області надав відповідь, що позивачу необхідно звернутися до керівника державної служби Турківської РДА (а.с.35).

Наказом від 19.02.2021 №15-о керівника апарату Турківської районної державної адміністрації Львівської області звільнено ОСОБА_1 з посади начальника організаційного відділу апарату районної державної адміністрації. Згідно наказу до виплати підлягали : грошова компенсація за 30 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 01.01.2020 по 31.12.2020; грошова компенсація за 6 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 01.01.2020 по 19.02.2021; грошова компенсація за 30 календарних днів щорічної додаткової відпустки відповідно до стажу державної служби за 2020-2021 роки; вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат (а.с. 10).

Не погоджуючись з таким рішеннями, позивач звернувся за захистом свої прав до суду.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (п. 2 ч. 1).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції України).

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби регулюються Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, якщо інше не передбачено цим законом (ч. 2 ст. 5 Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII).

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначає Закон України "Про державну службу".

Згідно із ст. 19 Закону, право на державну службу мають повнолітні громадяни України, які вільно володіють державною мовою та яким присвоєно ступінь вищої освіти не нижче: 1) магістра - для посад категорій "А" і "Б"; 2) бакалавра, молодшого бакалавра - для посад категорії "В".

Вимоги до осіб, які претендують на вступ на державну службу, визначенні статтею 20 Закону. Розділом ІХ Закону визначено підстави припинення державної служби.

Відповідно до ст. 83 Закону, державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади".

Положеннями ст. 84 Закону визначені підстави для припинення державної служби у зв`язку із втратою права на державну службу або його обмеженням. Приписами ст. 85 Закону, встановлено підстави припинення державної служби у зв`язку із закінченням строку призначення на посаду державної служби у разі призначення на посаду державної служби на певний строк, за якими державний службовець звільняється з посади в останній день цього строку. Підстави припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін визначені статтею 86 Закону.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 87 Закону, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем двох підряд негативних оцінок за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Згідно норм п. 10 ч. 1 ст. 7 Закону України Про державну службу, державний службовець має право на оскарження в установленому законом порядку рішень про накладення дисциплінарного стягнення, звільнення з посади державної служби, а також висновку, що містить негативну оцінку за результатами оцінювання його службової діяльності.

Суд зазначає, що предметом даного позову є наказ керівника апарату Турківської районної державної адміністрації Львівської області №15-0 від 19 лютого 2021 року «Про звільнення ОСОБА_2 ».

Відповідно до статей 6, 7-1, 39, 41 Закону України «Про місцеві державні адміністрації, розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року № 1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій», Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року № 1321, голова Львівської обласної державної адміністрації 15 січня 2021 року видав розпорядження № 25/0/5-21 «Про створення комісій з реорганізації районних державних адміністрацій» (а.с.7), яким зокрема утворено комісію з реорганізації Турківської та Старосамбірської райдержадміністрацій, що припиняються, шляхом приєднання до Самбірської райдержадміністрації.

Як вже встановлено судом, позивач отримав повідомлення про можливе звільнення у зв`язку з реорганізацією №68-50/0/2-1 від 20.01.2021 за підписом керівника апарату Турківської РДА, з яким ознайомився 20.01.2021.

Судом також встановлено, що наказом керівника апарату Турківської районної державної адміністрації Львівської області від 19.02.2021 № 15-о позивач звільнений з посади начальника організаційного відділу апарату Турківської районної державної адміністрації у зв`язку з реорганізацією райдержадміністрації, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», статті 24 Закону України «Про відпустки», враховуючи план вивільнення працівників Турківської райдержадміністрації, що припиняється, шляхом приєднання до Самбірської райдержадміністрації, затверджений головою Львівської обласної державної адміністрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 105 Цивільного кодексу України до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» у разі здійснення реорганізації районних державних адміністрацій шляхом приєднання повноваження з управління справами таких юридичних осіб, забезпечення підготовки та прийняття районними державними адміністраціями, що припиняються, та їх посадовими особами рішень як суб`єктами владних повноважень з дня прийняття рішення про початок реорганізації здійснює голова районної державної адміністрації, до якої здійснюється приєднання інших юридичних осіб.

Відповідно до п. 7 Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України №1321 від 16.12.2020 року, перехід повноважень, прав та обов`язків (публічно-владне правонаступництво) райдержадміністрацій, що припиняються, до райдержадміністрацій новоутворених районів здійснюється: у разі існування райдержадміністрації в адміністративному центрі новоутвореного району та приєднання до неї райдержадміністрацій, що припиняються, ліквідованих районів - з моменту утворення комісії з реорганізації райдержадміністрації, що припиняється (далі - комісія з реорганізації).

Тлумачення, що таке владні повноваження викладено в Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 120 Конституції України (справа про суміщення службової діяльності керівників органів виконавчої влади) від 17 жовтня 2002року № 16-рп/2002», відповідно до якого:

«Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін "керівник" центрального чи місцевого органу виконавчої влади, який міститься в частині першій статті 120 Конституції України (254к/96-ВР), означає посадову особу виконавчого органу, сукупність кваліфікуючих ознак якої визначає статус керівника.

До цих ознак належать конкретні державно-владні повноваження виконавчого та розпорядчого характеру такої посадової особи у сфері виконавчої влади, які їй згідно з Конституцією (254к/96-ВР) та законами України надаються відповідними органами державної влади (розподіл обов`язків між своїми заступниками; розпорядження матеріально-фінансовими цінностями; керівництво та спрямування роботи виконавчого органу і його апарату; вирішення кадрових питань; підписання правових актів виконавчого органу; представництво виконавчого органу у відносинах з громадянами, іншими державними органами, підприємствами, установами та організаціями усіх форм власності тощо».

Відповідно до п.5 Розпорядження КМ України від 16 грудня 2020 р. № 1635-р "Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій", доручено Головам комісій з реорганізації районних державних адміністрацій забезпечити здійснення заходів, пов`язаних з утворенням та реорганізацією районних державних адміністрацій внаслідок утворення та ліквідації районів, зокрема виконання планів вивільнення працівників районних державних адміністрацій, що припиняються.

Постановою КМ України від 16 грудня 2020 р. № 1321 "Про затвердження Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються" затверджено ПОРЯДОК здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються (далі - ПОРЯДОК).

Відповідно до п.1 Порядку цей Порядок визначає механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням або реорганізацією райдержадміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків райдержадміністрацій, що припиняються, у зв`язку із зміною адміністративно-територіального устрою України.

Відповідно до п.12 ПОРЯДКУ Голова облдержадміністрації:

1) утворює комісії з реорганізації та затверджує їх персональний склад протягом 20 робочих днів з дня прийняття розпорядження Кабінету Міністрів України про утворення та реорганізацію райдержадміністрацій;

2) затверджує плани вивільнення працівників райдержадміністрацій, що припиняються, за поданням голови комісії з реорганізації і в триденний строк надсилає такий план Секретаріату Кабінету Міністрів України, Мінфіну та Мінрегіону.

Судом встановлено, що Розпорядженням Голови ЛОДА від 15.05.2021 (а.с.7) з додатком 5 (а.с.8) утворено комісію з реорганізації Турківської та Самбірської райдержадміністрації, що припиняється, щляхом приєднання до Самбірської райдержадміністрації.

Відповідно до підпункту 13 п. 13 ПОРЯДКУ організацію заходів, пов`язаних із звільненням та переведенням працівників райдержадміністрацій, що припиняються забезпечує Комісія з реорганізації.

Згідно з п.15 ПОРЯДКУ Голова комісії з реорганізації:

1) організує роботу комісії з реорганізації;

2) затверджує у семиденний строк після утворення комісії з реорганізації план заходів, пов`язаних з реорганізацією райдержадміністрацій, готує та подає облдержадміністрації для затвердження план вивільнення працівників райдержадміністрацій, що припиняються;

3) у порядку, передбаченому законодавством, забезпечує інвентаризацію активів та зобов`язань райдержадміністрацій, що припиняються, у тому числі утворює інвентаризаційну комісію;

4) в установленому порядку вирішує питання щодо подальшого використання нерухомого майна, яке перебувало у користуванні райдержадміністрацій, що припиняються;

5) інформує Кабінет Міністрів України про державну реєстрацію утворення та припинення відповідних райдержадміністрацій;

6) здійснює інші функції відповідно до законодавства.

Для здійснення своїх повноважень голова комісії з реорганізації видає розпорядження, використовуючи бланки райдержадміністрації, до якої здійснюється приєднання райдержадміністрацій, що припиняються.

Отже суд дійшов висновку, що на підставі наведених вище правових норм, з 15 січня 2021 року (моменту утворення комісії з реорганізації Турківської РДА) у керівника апарату Турківської РДА не було повноважень щодо звільнення ОСОБА_1 з займаної посади, оскільки такі відповідно до Постанови КМ України від 16 грудня 2020 р. № 1321 та Розпорядження КМ України від 16 грудня 2020 р. № 1635-р покладено на комісію з реорганізації, а відтак прийнятий наказ керівника апарату Турківської районної державної адміністрації Львівської області №15-0 від 19 лютого 2021 року «Про звільнення ОСОБА_2 » є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 6 статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 28 жовтня 2014 року (№ рішення у ЄДРСР 41602330), у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Відтак, щодо позовної вимоги про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника організаційного відділу апарату Турківської районної державної адміністрації Львівської області з 20 лютого 2021 року, то така вимога є похідною вимогою та підлягає задоволенню.

Разом з тим, позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності голови Самбірської районної державної адміністрації Ільчишина Івана Івановича щодо здійснення повноважень з управління справами Турківської районної державної адміністрації, забезпечення підготовки та прийняття районною державною адміністрацією, що припиняється, та їх посадовими особами рішень як суб`єктами владних повноважень з дня прийняття рішення про початок реорганізації, що передбачено ст. 7-1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» задоволенню не підлягає, оскільки така носить абстрактний характер та позивач не зазначає, яка бездіяльність та яким чином порушила його права при звільненні позивача з посади в Турківській РДА.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Турківської районної державної адміністрації Львівської області щодо ненадання відпустки ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, позивач 31 грудня 2020 року та 05 лютого 2021 року звертався із заявами до керівника апарату райдержадміністрації ОСОБА_6 про надання йому частини щорічної основної відпустки та виплатити грошову допомогу на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати.

Судом встановлено та відповідачем не заперечується, що позивачу не надано частини щорічної основної відпустки та виплатити грошову допомогу на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати, мотивуючи тим, що відсутні кошторисні призначення на оплату праці.

Суд також встановив, що відповідно оскаржуваного наказу від 19.02.2021 №15-о керівника апарату Турківської районної державної адміністрації Львівської області яким звільнено ОСОБА_1 з посади начальника організаційного відділу апарату районної державної адміністрації, до виплати підлягали : грошова компенсація за 30 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 01.01.2020 по 31.12.2020; грошова компенсація за 6 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 01.01.2020 по 19.02.2021; грошова компенсація за 30 календарних днів щорічної додаткової відпустки відповідно до стажу державної служби за 2020-2021 роки; вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат (а.с. 10).

Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Відповідно до ч.1 ст. 57 Закону України «Про державну службу», державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про державну службу» щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

Відтак, враховуючи вказані положення, позивач мав право на відпустку перед звільненням відповідно до ст. 3 Закону України «Про відпустки» та постанови КМУ від 6 квітня 2016 р. № 270 «Про затвердження Порядку надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток», в яких зазначено, що «за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки».

Надання відпустки перед звільненням не суперечить частині п`ятій ст. 87 Закону України «Про державну службу», де зазначено, що «наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки».

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 31 березня 2020 року при розгляді справи №480/1114/19, адміністративне провадження №К/9901/31228/19 зазначеним обставинам дав таку оцінку:

« 32. У разі звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни), за бажанням працівника, йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки (частина 1 статті З Закону України «Про відпустки»),

33. Аналізуючи вказані норми, суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що до стажу роботи, який дає право на щорічну основну відпустку, має зараховуватись, в тому числі, час вимушеного прогулу особи з моменту незаконного звільнення до дня фактичного поновлення на посаді. Якщо працівник, в тому числі і державний службовець, звільняється, зокрема, у зв`язку з реорганізацією та скороченням штату, роботодавець, за бажанням такого працівника, зобов`язаний надати йому невикористану відпустку без будь-яких обмежень чи умов.»

Відтак, відповідачем не дотримано порядку надання позивачу невикористаних відпусток з наступним звільненням, визначеним ст. 3 Закону України «Про відпустки» та п. 9 Порядку надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток, затверджених постановою КМУ від 6 квітня 2016 р. № 270.

Суд вважає безпідставним покликання відповідача на той факт, що окремим працівникам перед звільненням була надана відпустка у зв`язку з статусом учасника бойових дій чи наявністю статусу багатодітної сім`ї, оскільки чинним законодавством не передбачено, що щорічні та додаткові відпустки державним службовцям надаються при наявності пільг.

Варто також додати, що в своїй діяльності відповідач має діяти відповідно до закону, який має вищу юридичну силу, а тому покликання відповідача на Постанову Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2020 року №1365 Порядок розподілу та використання коштів, передбачених у державному бюджеті Міністерству фінансів для забезпечення окремих видатків районних державних адміністрацій, пов`язаних з ліквідацією районів, як підставу для ненадання відпустки позивачу, є хибними та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Враховуючи наведене, суд вважає бездіяльність Турківської районної державної адміністрації Львівської області протиправною, а відтак дана вимога підлягає задоволеню.

Разом з тим, позовна вимога про зобов`язання Турківської районної державної адміністрації Львівської області, у відповідності до ст. 57, 58, 59 Закону України «Про державну службу», ст. 3 Закону України «Про відпустки» та постанови КМУ від 6 квітня 2016 р. № 270 «Про затвердження Порядку надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток», надати ОСОБА_1 невикористані відпустки тривалістю 66 календарних днів з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, задоволенню не підлягає, оскільки суд позивача поновляє на посаді, а черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником і доводяться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку, це правило визначено ч. 4 ст. 79 КЗпП і ч. 10 ст. 10 Закону України "Про відпустки".

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновленні на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Відповідно до п. 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки (а.с.25) виданою головним спеціалістом - головним бухгалтером Турківської РДА в грудні 2020 року (1 робочий день) - січні 2021 року (19 робочих днів) позивачу нараховано заробітну плату в розмірі 15323,75 грн. Середньоденна заробітна плата позивача становить 766,19 грн (15323,75 : 20 робочих днів (грудень 2020 - 1 робочий день, січень 2021 - 19).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20.02.2021 по 09.06.2021 (74 робочих днів * 766,19 грн (середньоденна заробітна плата) = 56698,06 грн.

Відповідно до п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, рішення суду в частині поновлення на посаді та виплати середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць (15323,75 грн) слід допустити до негайного виконання.

Разом з тим, позовна вимога про стягнення з Турківської районної державної адміністрації Львівської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 лютого 2021 року по 24 лютого 2021 року в розмірі 3830 (три тисячі вісімсот тридцять) грн 95 коп, задоволенню не підлягає, оскільки така вимога поглинається стягненням з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Суд зазначає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди повинен визначатися залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Тобто, для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При цьому, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом

В обґрунтування наявності підстав для стягнення моральної шкоди позивач зазначає лише, що унаслідок незаконного звільнення, йому завдана моральна шкода, яка полягає у погіршенні стану здоров`я та долучив кардіограму (а.с.42) і копії 2х квитанцій про купівлю ліків на загальну суму 200,99 грн.

Однак, позивачем не доведено належними доказами, що саме дії відповідача спричинили погіршення стану здоров`я позивача та не можливо з долученої кардіограми встановити такий стан позивача (а.с.42). Крім того у справі відсутні докази, що ліки які зазначені у фіскальних чеках по бонусній картці ОСОБА_7 придбавалися для позивача і такі ліки були необхідні позивачеві за призначенням лікаря.

За змістом частини першої статті 73 і статті 77 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Однак, позивач не надав суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між протиправними діями відповідача та завданням моральної шкоди (у вигляді погіршення здоров`я).

При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.

Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведені факти заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу вказаної норми встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, є правом, а не обов`язком суду. Отже, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах є саме диспозитивним правом суду, яке може використовуватись в залежності від наявності об`єктивних обставин, що підтверджені належними та допустимими доказами.

Позивач не навів аргументованих доводів та не надав доказів того, що саме дане рішення суду буде відповідачем не виконане, в зв`язку з чим своєчасно у межах розумних строків не будуть поновлені його права.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Оскільки відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, судові витрати згідно з ст. 139 КАС України розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-248, 256, 294, 295, 371 КАС України, суд

у х в а л и в :

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ керівника апарату Турківської районної державної адміністрації Львівської області №15-0 від 19 лютого 2021 року «Про звільнення ОСОБА_2 »;

3. Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ІПН НОМЕР_1 ) на посаді начальника організаційного відділу апарату Турківської районної державної адміністрації Львівської області з 20 лютого 2021 року.

4. Стягнути з Турківської районної державної адміністрації Львівської області (вул. С. Стрільців, 62, м. Турка, Турківський район, Львівська область, 82500; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ІПН НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 лютого 2021 року по 09 червня 2021 в сумі 56698,06 грн (п`ятдесят шість тисяч шістсот дев`яносто вісім гривень, 6 копійок) з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

5. Визнати протиправною бездіяльність Турківської районної державної адміністрації Львівської області щодо ненадання відпустки ОСОБА_1 .

6. Рішення суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 15323,75 грн (п`ятнадцять тисяч триста двадцять три гривні, 75 копійок) з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства допустити до негайного виконання.

7. В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив судове рішення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 14.06.2021.

Суддя Коморний О.І.