Справа № 380/3708/20
Суддя: Кедик Марія Василівна
Дата ухвалення: 2021-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/3708/20
У Х В А Л А
про залишення позовної заяви без розгляду

15 червня 2021 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Кедик М.В., розглянувши в порядку письмового провадження клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

встановив:
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 27.09.2018 по 14.02.2020 включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.09.2018 по 14.02.2020 включно.

Ухвалою судді від 25.05.2020 позовну заяву залишено без руху.

Позивачем на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху від 25.05.2020 подано заяву від 30.07.2020 (вх. № 37999), у якій вказує, що позивач не пропустив строк звернення до суду, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП застосовується тримісячний строк звернення до суду.

Ухвалою від 01.09.2020 суддя відкрила спрощене провадження в адміністративній справі. У вказаній ухвалі суддя зазначила «Остаточний розрахунок з позивачем проведено 14.02.2020, тобто останнім днем строку звернення до суду є 14.03.2020.
Разом з тим суд зазначає, що згідно постанови Кабінету Міністрів України Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 відповідно до ст. 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 установлено на усій території України карантин.
Крім того, Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30.03.2020 № 540-IX, під час дії карантину строки звернення до адміністративного суду, розгляду адміністративної справи, продовжуються на строк дії такого карантину.
Судом встановлено, що закінчення процесуального строку звернення до суду (14.03.2020) припало на період дії карантину в Україні передбаченого Постановою КМУ від 11.03.2020 № 211 та Законом України від 30.03.2020 № 540-IX.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що строк звернення до суду не пропущено, адже його поновлено в силу Закону від 30.03.2020 № 540-IX.»
Представник відповідача подав відзив на позовну заяву від 02.10.2020 (вх. № 50172), у якому вказує, що військовою частиною НОМЕР_1 остаточний розрахунок з позивачем проведено 14.02.2020, при цьому з позовом звернувся лише 14.05.2020, тобто більше ніж через три місяці. Вказує, що відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Ухвалою суду від 01.12.2020 провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 240/532/20 (провадження К/9901/14941/20).

Ухвалою від 18.05.2021 поновлено провадження в адміністративній справі.

Ухвалою від 18.05.2021 суд залишив позовну заяву без руху та надав позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з доказами на підтвердження поважності причин пропуску строку.

На виконання вказаної ухвали представник позивача подав клопотання від 07.06.2021 (вх. 40505), у якому просить суд:

- поновити пропущений строк звернення до суду у зв`язку з наявністю поважної причини, викладеної в цьому клопотанні, і у разі поновлення пропущеного строку залишити п. 2 прохальної частини цього клопотання без розгляду.

- роз`яснити ухвалу від 18 травня 2021 року про залишення позовної заяви без руху в частині підстав відступлення від власного висновку, зробленого в ухвалі від 01 вересня 2020 року про відкриття провадження у справі, про те, що місячний строк звернення до суду позивачем не пропущено.

Позивач вважає, що при зверненні до суду 14.05.2020 керувався домінуючою правовою позицією Верховного Суду, яка: по-перше, була викладена хронологічно раніше і без порушення вимог ч. 5 ст. 242, ч. 1 ст. 346 КАС України та ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», і по-друге, одночасно була останньою, тобто хронологічно найближчою до дня подання позовної заяви до суду, а тому актуальною.

Отже, враховуючи факт звернення позивача до суду 14.05.2020 існування на той чає домінуючої правової позиції, яка вказувала на застосування тримісячного строку на звернення до суду, застосування у даній справі правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 11.02.2021 у справі № 240/532/20 і яка вказує на місячний строк звернення до суду, суперечить принципу правової визначеності, оскільки позбавляє позивача можливості передбачити юридичні наслідки своєї поведінки. Натомість поважною причиною пропуску місячного строку на звернення до суду є те, що позивач розраховував на тримісячний строк на звернення до суду, оскільки на такий строк вказувала домінуюча на дату звернення до суду правова позиція Верховного Суду.

При постановленні ухвали суд виходить з такого.

Предметом розгляду у цій справі є здійснення нарахування та виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні.

Зупиняючи провадження у справі відповідно до ухвали суду від 01.12.2020, суд виходив з того, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 24.07.2020 року на підставі частини першої статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України передав на розгляд судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Верховного Суду справу № 240/532/20 за позовом фізичної особи до Житомирського прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправними дій щодо невиплати всіх сум, належних позивачу у день звільнення (грошової компенсації за речове майно) та стягнення компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні.

Спірним питанням, яке стало предметом касаційного розгляду у справі № 240/532/20, є визначення строку звернення до адміністративного суду з вказаним позовом та його дотримання позивачем, а саме визначення строку звернення до суду відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України, чи необхідність застосування до спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

Зі змісту позовної заяви у цій справі, позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог вказано на обставини здійснення відповідачем несвоєчасного розрахунку при звільненні, що відбулось 14.02.2021.

При цьому у поданій заяві від 30.07.2020 (вх. № 37999), позивач вказує, що не пропустив строк звернення до суду, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП застосовується тримісячний строк звернення до суду.

У клопотанні від 07.06.2021 (вх. 40505), позивач вказує, що поважною причиною пропуску місячного строку на звернення до суду є те, що позивач розраховував на тримісячний строк на звернення до суду, оскільки на такий строк вказувала домінуюча на дату звернення до суду правова позиція Верховного Суду.

Суд зазначає, що зупиняючи провадження у справі до набрання законної сили рішенням Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду по справі № 240/532/20, суд виходив з необхідності повного та об`єктивного розгляду справи в частині правильного визначення строків звернення до суду, а саме відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України, чи необхідність застосування до спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, відповідно до частини 4 статті 123 КАС України, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Зазначаючи в ухвалі про відкриття провадження у справі від 01.09.2020, що строк звернення до суду не пропущено, суд виходив з того, що закінчення процесуального строку звернення до суду (14.03.2020) припало на період дії карантину в Україні передбаченого Постановою КМУ від 11.03.2020 № 211 та Законом України від 30.03.2020 № 540-IX.

При цьому судом встановлено, що в ухвалі про відкриття провадження у справі від 01.09.2020, суд не надав оцінки доводам представника позивача, що строк звернення до суду не пропущений, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП застосовується тримісячний строк звернення до суду.

Також, судом не надано оцінки строку з 14.02.2020 (день проведення остаточного розрахунку по 12.03.2020 (установлення на усій території України карантину відповідно до Постанови КМУ від 11.03.2020 № 211).

Верховний Суд у постанові від 22.01.2020 по справі № 620/1982/19 зазначив, що у рішенні від 22.02.2012 у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Разом із тим Верховний Суд акцентує увагу, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норм спеціального процесуального закону.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04.12.2019 у справі № 815/2681/17.

Крім того, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові по справі № 240/532/20 від 11.02.2021 зробив висновок щодо застосування строків звернення до адміністративного суду у даній категорії спорів, зазначивши: "усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір. Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України. У зв`язку з цим Верховний Суд відступає від висновку щодо застосування ч. 1 ст. 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30.01.2019 (справа № 806/2164/16), від 11.02.2020 (справа № 420/2934/19), від 13.03.2019 (справа № 813/1001/17), одночасно погоджуючись з висновком щодо застосування ч. 5 ст. 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 (справа № 815/2681/17) та від 22.01.2020 (справа № 620/1982/19)".
Відступаючи у цій справі від висновку Верховного Суду, який викладено у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа № 806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17), колегія суддів судової палати зазначає, що відповідно до сформованої практики такий перелік судових рішень не є вичерпним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Таким чином, Верховний Суд, відступаючи від правової позиції, викладеної в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду, може не вказувати усі такі рішення, оскільки суд відступає від правової позиції, а не від судових рішень.

Враховуючи зазначене, з урахуванням висновку Верховного Суду щодо застосування до вказаних правовідносин норм права, в частині визначення строку звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, заявлений позивачем до вирішення спір не є спором про стягнення заробітної плати та регламентований спеціальною нормою ч. 5 ст. 122 КАС України, згідно з якою строк звернення до суду становить один місяць.

З вищенаведених підстав, судом відхиляються посилання позивача щодо застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Таким чином, позовна заява подана позивачем до суду після спливу місячного строку звернення до суду, та без заявлення позивачем обставин, які б свідчили про поважність причин його пропуску.

Також позивачем необґрунтовано неможливості звернення до суду у строк з 14.02.2020 (день проведення остаточного розрахунку по 12.03.2020 (установлення на усій території України карантину відповідно до Постанови КМУ від 11.03.2020 № 211).

При вирішенні процесуального питання щодо дотримання строків звернення до суду суд також враховує практику Європейського суду з прав людини.

Так, у справах "Стаббігс та інші проти Великобританії", "Девеер проти Бельгії" Суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

У справі "Пономарьов проти України" Європейський суд зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Також прецедентна практика Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" та "Круз проти Польщі" виходить з того, що реалізуючі п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Таким чином, встановивши, що позовна заява про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні подана позивачем до суду після спливу місячного строку звернення до суду та без заявлення позивачем обставин, які б свідчили про поважність причин його пропуску, суд дійшов висновку про залишення позову без розгляду.

При цьому представник позивача, у п. 2 клопотання на виконання ухвали від 18.05.2021 про залишення позовної заяви без руху просить роз`яснити ухвалу від 18 травня 2021 року про залишення позовної заяви без руху в частині підстав відступлення від власного висновку, зробленого в ухвалі від 01 вересня 2020 року про відкриття провадження у справі, про те, що місячний строк звернення до суду позивачем не пропущено.

Згідно ч.ч. 1, 2 статті 254 КАС України за заявою учасника справи, державного виконавця суд роз`яснює ухвалене ним судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення, шляхом постановлення ухвали.

Подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо воно ще не виконано або не закінчився строк, протягом якого судове рішення може бути подане для примусового виконання.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що необхідність роз`яснення судового рішення пов`язана з незрозумілістю рішення як для сторін, так і для державного виконавця.

Роз`яснено може бути постанову чи ухвалу суду у разі, якщо без такого роз`яснення її тяжко буде виконати, оскільки є ймовірність неправильного виконання внаслідок неясності резолютивної частини рішення.

За загальними нормами права роз`яснення судом ухваленого ним рішення здійснюється насамперед з метою усунення такого недоліку, як незрозумілість судового рішення (наприклад, можливість неоднакового тлумачення висновків суду), що перешкоджає його належному виконанню.

Суд зазначає, що підставою для роз`яснення судового рішення як засобу усунення недоліків ухваленого судового акта є його неясність, невизначеність.

Ясність судового рішення полягає у логічному, чіткому, переконливому і зрозумілому викладенні змісту рішення, оскільки недотримання цих вимог може ускладнити або взагалі унеможливити виконання постанови чи ухвали суду. Чіткість викладу передбачає, зокрема, що терміни, вжиті у судовому рішенні, відповідають тому змістові, що вони мають за законодавством України; такі терміни чітко співвідносяться із поняттями, які вони позначають; текст правової норми, застосованої судом, відтворюється без перефразовування і при цьому ясно, де наводиться правова норма, а де суд дає своє тлумачення її змісту. Судове рішення не повинно містити положень, які б суперечили або виключали одне одного, ускладнювали чи унеможливлювали його виконання.

В ухвалі суду від 18.05.2021, якою позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, викладено підстави та мотиви її прийняття, вказано конкретні норми процесуального законодавства, невідповідність яким встановлена судом.

Тобто, вказане судове рішення є зрозумілим, що в свою чергу, виключає можливість неоднакового тлумачення висновків суду.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання в частині роз`яснення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Керуючись статтями 240, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України суд,-

ухвалив:
У задоволенні клопотання представника позивача про поновлення строку звернення до суду та роз`яснення ухвали про залишення позовної заяви без руху відмовити.

Позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статями 294, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням вимог підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідні положення цього Кодексу.

Повний текст ухвали виготовлений 15.06.2021.

Суддя Кедик М.В.