Справа № 420/6415/20
Суддя: Кошкош О.О.
Дата ухвалення: 2021-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А
про передачу справи до іншого суду

14 червня 2021 р. Справа № 420/6415/20

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кошкош О.О., ознайомившись з матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою.

07 вересня 2020 року ухвалою Одеського окружного адміністративного суду прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) про визнання протиправними дії командира Військової частини НОМЕР_1 щодо накладення дисциплінарного стягнення на ст. солдата ОСОБА_1 , згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 54 від 03.06.2017 року; скасування незаконного наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 54 від 03.06.2017 року про накладення дисциплінарного стягнення на ст. солдата ОСОБА_1 ; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 донарахувати грошове забезпечення за травень місяць 2017 року і включити до розрахунку 6 днів (служби) перебування у військовому медичному закладі у період з 19 травня 2017 року по 25 травня 2017 року та 6 днів (служби) перебування у цивільному медичному закладі у період з 26 травня 2017 року по 31 травня 2017 року і виплатити грошове забезпечення за весь період, протягом якого позивач мав право на нього; стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виплати грошового забезпечення за травень місяць 2017 року при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку; визнання протиправними дій командира Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування і несплати грошового забезпечення за листопад місяць 2017 року; стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виплати грошового забезпечення за листопад місяць 2017 року при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку; визнання протиправними дій командира Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування і несплати грошового забезпечення за період з 01 грудня 2017 року по 10 грудня 2017 року (включно); зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати грошове забезпечення за період з 01 грудня 2017 року по 10 грудня 2017 року (включно) і виплатити грошове забезпечення за весь період, протягом якого позивач мав право на нього; стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виплати грошового забезпечення за період з 01 грудня 2017 року по 10 грудня 2017 року (включно) при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку; визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 листопада 2019 року; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 листопада 2019 року; стягнення з Військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 рік; визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2019 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 листопада 2019 року; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2019 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 листопада 2019 року; стягнення з Військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік; стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн. заподіяної протиправними діями або бездіяльністю. Призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Позивачем до Одеського окружного адміністративного суду подано заяву про зміну уточнення позовних вимог(том 2 а.с.108-110), уточнену позовну заяву (том 2 а.с. 131-167), заяву про зміну позовних вимог (том 2 а.с. 175-176).

06 травня 2021 року ухвалою суду адміністративну справу №420/6415/20 передано до Донецького окружного адміністративного суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 червня 2021 року справу передано на розгляд судді Кошкош О.О.

Ознайомившись із позовною заявою та матеріалами справи суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.25 КАС України адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Якщо така особа не має місця проживання (перебування) в Україні, тоді справу вирішує адміністративний суд за місцезнаходженням відповідача.

Тобто, наведеною нормою визначена альтернативна територіальна підсудність за вибором позивача.

Альтернативне право вибору суду не обмежується зареєстрованим місцем проживання, а й передбачає подання позову за місцем перебування, або знаходження позивача.

Частиною першої статті 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (пункт 1 статті 13), Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (стаття 12), Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 2).

Зазначені положення Конституції України та міжнародно-правових актів конкретизовані та відображені в Законі України від 11 грудня 2003 року №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Статтею 2 зазначеного Закону визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

При цьому, за визначенням, наведеним в абзаці третьому статті 3 цього ж Закону, вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.

Отже, вільне обрання місця проживання (перебування) є правом позивача.

У відповідності до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»:

- місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік;

- місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини;

- документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист;

- реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

В позовній заяві позивач зазначив місце проживання АДРЕСА_4 , надав довідку від 22.11.2019 №5138- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, згідно якої зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_5 , а фактичне місце проживання/перебування АДРЕСА_4 .

Статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст. 1 цього Закону.

Відповідно до вимог частини 1 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Частиною 6 цієї статті визначено, що фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно частини 3 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що з огляду на принцип диспозитивності і виходячи із завдань та принципів адміністративного судочинства, в даному випадку, справа повинна розглядатися адміністративним судом за вибором позивача за одним із зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання (перебування, знаходження).

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Україною 17 липня 1997 року) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В даному випадку, має бути застосовано правило про пріоритет норми з найбільш сприятливим для особи тлумаченням.

ОСОБА_1 адресував позовну заяву до Одеського окружного адміністративного суду, тобто до адміністративного суду за місцем свого перебування/проживання (м.Одесса). Суд, враховує, що у випадку зміни підсудності позивач буде обмежений у реалізації прав, передбачених статтею 44 КАС України.

Враховуючи викладене, суд вважає, що адміністративний позов ОСОБА_1 належить до територіальної юрисдикції (підсудності) Одеського окружного адміністративного суду.

Згідно з ч. 6 ст. 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 29 КАС України, суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо при відкритті провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Отже, враховуючи, що позовна заява територіально підсудна Одеському окружному адміністративному суду, суд дійшов висновку про передачу її на розгляд Одеського окружного адміністративного суду за місцем проживання/перебування позивача, зазначеного ним у позовній заяві.

Згідно вимог ч.1 ст.30 Кодексу адміністративного судочинства України спори між адміністративними судами щодо підсудності не допускаються.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 26, 29, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Адміністративну справу №420/6415/20 передати на розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду з урахуванням вимог п.15.5 Розділу VІІ "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Повний текст складено 14 червня 2021 року.

Суддя О.О. Кошкош