Справа № 200/1059/21-а
Суддя: Михайлик А.С.
Дата ухвалення: 2021-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2021 р. Справа№200/1059/21-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Михайлик А.С. розглянув в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Першого апеляційного адміністративного суду, Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Першого апеляційного адміністративного суду (відповідач 1), Державної судової адміністрації України (відповідач 2), в якій, із врахуванням уточненого позову просила:

визнати протиправними дії Державної судової адміністрації України щодо меншого виділення обсягу бюджетних асигнувань Першому апеляційному адміністративному суду на оплату праці суддівського корпусу з 18.04.2020 по 28.08.2020;

зобов`язати Державну судову адміністрацію України провести виділення бюджетних асигнувань Першому апеляційному адміністративному суду на виплату суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 на підставі ч.ч. 2, 3 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», без застосування будь-яких обмежень, передбачених ч. 3 ст. 29 Закону України № 553-IX від 13.04.2020, з урахуванням раніше виплачених сум, у розмірі 688 668,24 грн;

визнати протиправними дії Першого апеляційного адміністративного суду щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 із застосуванням обмеження нарахування у сумі 688 668,24 грн;

зобов`язати Перший апеляційний адміністративний суд провести нарахування та виплату суддівської винагороди позивачу за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 на підставі ч.ч. 2, 3 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», без застосування будь-яких обмежень, передбачених ч. 3 ст. 29 Закону України № 553-IX від 13.04.2020, з урахуванням раніше виплачених сум, у розмірі 688 668,24 грн;

стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача недоотриману суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 у розмірі 688 668,24 грн (з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті) шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату судів», головним розпорядників якої є Державна судова адміністрація України.

В обґрунтування вимог позивач зазначила, що в період з квітня по серпень 2020 року отримувала суддівську винагороду в розмірі, меншому ніж встановлено спеціальним Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII. Обмеження розміру суддівської винагороди відбулося в зв`язку з набранням чинності 18.04.2020 Закону № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

На переконання позивача, Закон в частині обмеження розміру суддівської винагороди суперечить Конституції України, у зв`язку із чим не може застосовуватися при її нарахуванні, однак незважаючи на це, всупереч приписів статей 19 та 130 Конституції України, та порушення приписів чинного законодавства України з квітня 2020 року їй нараховувалася та виплачувалася суддівська винагорода у розмірі, значно меншому, ніж це визначено спеціальним Законом України «Про судоустрій і статус суддів», внаслідок чого було порушено її право на отримання суддівської винагороди у розмірі, визначеному спеціальним законом. Загальна сума недоплаченої суддівської винагороди становить 688 668,24 грн.

У наданій позивачем заяві про зміну вимог позивач, посилаючись на Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та п. 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ № 845 від 03.08.2011, зауважив на запровадженні та дії з 2004 року бюджетної програми КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату судів», метою якої є погашення заборгованості за виконавчими провадженнями на користь суддів та зазначив про необхідність виконання рішення про стягнення на користь позивача коштів за рахунок зазначеної бюджетної програми.

Відповідач 1 позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, надав суду відзив на позов. За змістом викладеного у відзиві Перший апеляційний адміністративний суд, як розпорядник коштів нижчого рівня не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону №553-ІХ).

Відповідач 1 також зазначив, що у розумінні рішень Конституційного Суду України, обмеження виплати суддівської винагороди, правомірність якого оспорює позивач, зумовлене необхідністю захисту національної економіки, а, отже, відповідає критеріям пропорційності, є співрозмірним із цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України. Ураховуючи, що в спірний період тривав карантин, встановлений Кабінетом Міністрів Україні, відповідач не допустив протиправних дій, діяв на підставі та в межах, передбачений Конституцією України, Бюджетним кодексом України та законами України.

Відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, здійснювати нарахування та виплату суддівської винагороди тому вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідач 2 проти задоволення заявлених позивачем вимог також заперечував, підстави незгоди із позовом визначив в наданому до суду відзиві. За змістом викладеного у відзиві однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. Також просив врахувати, що відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Державна судова адміністрація України вказала, що Перший апеляційний адміністративний суд як розпорядник коштів нижчого рівня не мав правових підстав для виплати суддівської винагороди без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-ІХ).

За твердженням відповідача 2 , рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020 не поширюється на правовідносини, що виникли до дня його ухвалення та не є підставою для задоволення позовних вимог щодо нарахування та виплати позивачу недорахованої суддівської винагороди відповідно до статті 135 Закону з 18.04.2020 по 27.08.2020.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою від 02.02.2021 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 04.03.2021. Підготовче зсідання відкладалося через неявку представників сторін АН 24.03.2021. Ухвалою від 24.03.2021 до участі у розгляді справи залучено Державну судову адміністрацію, у зв`язку із чим розгляд справи розпочато спочатку, підготовче засідання призначено на 13.04.2021. 13.04.2021 судом постановлено ухвалу про витребування додаткових доказів по справі, підготовче засідання відкладено на 12.05.2021. Ухвалою від 12.05.2021 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 25.05.2021.

У зв`язку із неявкою представників сторін до судового засідання, призначеного на 25.05.2021, на підставі ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України подальший розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження.

Згідно з ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 цього Кодексу датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ

Позивач, ОСОБА_1 , зарахована до штату Першого апеляційного адміністративного суду з 01.10.2018 на підставі наказу № 1 /к від 01.10.2018 у зв`язку із переведенням з Донецького апеляційного адміністративного суду. Наказом № 77/к від 29.09.2020 позивача відраховано зі штату Першого апеляційного адміністративного суду на підставі рішення Вищої ради правосуддя №2679/0/15-20від 22.09.2020.

Як встановлено судом, суддівська винагорода з 18.04.2020 по 28.08.2020 виплачувалась позивачу з урахуванням обмеження відповідно до ст. 29 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Відповідно до довідки Першого апеляційного адміністративного суду № 04-26/11622/21 від 23.03.2021 позивачу у квітні 2020 року нараховано суддівську винагороду в сумі 17 992,38 грн, у травні 2020 року 47230,00 грн, у червні 2020 року 47230,00 грн, у липні 20 року 47230,00 грн, у серпні 2020 року 42507,00 грн.

Згідно з довідкою Першого апеляційного адміністративного суду №04-26/928/21 від 18.01.2021 у період з квітня 2020 року по серпень 2020 року сума обмеження склала 688 668,24 грн., у т.ч. у період з 18.04.2020 по 30.04.2020 61283,04 грн, з 01.05.2020 по 31.05.2020 160 868,00 грн., з 01.06.2020 по 30.06.2020 160868,00 грн, з 01.07.2020 по 30.07.2020 160 868,00 грн, з 01.08.2020 по 28.08.2020 144781,20 грн.

Згідно з довідкою кредиторська заборгованість у сумі нарахованої суддівської винагороди у Першому апеляційному адміністративному суді не обліковується.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ, ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ, ОЦІНКА ДОВОДІВ СТОРІН ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій, положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - Закон №1402) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 2 ст. 135 Закону №1402 суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 135 Закону №1402 встановлено базовий розмір посадового окладу судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років 15 відсотків, більше 5 років 20 відсотків, більше 10 років 30 відсотків, більше 15 років 40 відсотків, більше 20 років 50 відсотків, більше 25 років 60 відсотків, більше 30 років 70 відсотків, більше 35 років 80 відсотків посадового окладу.

З аналізу ч. 2 ст. 130 Конституції України та ч. 1 ст. 135 Закону №1402 вбачається, що розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом №1402, що узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до пунктів 7, 8 частини 5 статті 48 Закону №1402 забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

У рішенні від 11.03.2020 №4-р/2020 у справі №1-304/2019 (7155/19) Конституційний Суд України висловив позицію, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України карантин. Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено на всій території України згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392.

18.04.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 №553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29 наступного змісту:

«Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)».

При цьому, зміни щодо розміру винагороди судді до Закону № 1402 не вносились.

З квітня 2020 року суддівська винагорода нарахована та виплачена позивачеві з урахуванням обмежень, встановлених Законом України №553-ІХ від 13.04.2020, що не заперечується відповідачем.

З наведеного вбачається наявність колізії між норми Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та Закону № 1402, щодо якої суд зазначає наступне.

У рішенні від 08.04.2016 № 4-рп/2016 у справі №1-8/2016 Конституційний Суд України зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя.

Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема, надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на недопустимість обмеження законом незалежності суддів, зокрема, їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення від 24.06.1999 № 6-рп/99, від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 01.12.2004 № 19-рп/2004, від 11.102005 № 8-рп/2005, від 18.06.2007 № 4-рп/2007, від 22.05.2005 № 10-рп/2008, від 03.062013 № 3-рп/2013, від 19.11.2013 № 10-рп/2013, від 06.06.2016 № 4-рп/2016, від 04.12.2018 № 11-р/2018, від 18.02.2020 № 2-р/2020, від 11.03.2020 № 4-р/2020).

Проаналізувавши юридичні позиції щодо незалежності суддів, Конституційний Суд України дійшов висновку, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11.03.2020 № 4-р/2020).

У рішенні від 03.06.2013 №3-рп/2013 у справі №1-2/2013 Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

Також, у рішенні від 04.12.2018 №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.

У вказаному рішенні також наголошувалося на тому, що суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Вищезазначений підхід відрізняє суддівську винагороду від оплати праці інших службових і посадових осіб бюджетних установ. У зв`язку з цим суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо загального характеру обмежень оплати праці.

Крім того, така позиція суду збігається з рекомендаціями Європейської хартії щодо статусу суддів від 10.07.1998.

Фактичне зменшення винагороди, що вже реально виплачується суддям у грошовому виразі, є недопустимою, оскільки безпосередньо впливає на гарантії незалежності суддів, про що зазначила Велика Палата Верховного суду у п. 80 постанови від 04.11.2020 по справі № 200/9195/19-а.

З огляду на те, що питання визначення розміру суддівської винагороди законодавчо віднесено до сфери регулювання Законом № 1402, спеціальний характер цього закону за предметом правового регулювання у порівнянні із ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», забезпечену положеннями Конституції України неприпустимість впливу у такий спосіб на зміст гарантій незалежності суддів, суд дійшов висновку про неможливість застосування обмежень суддівської винагороди у спірних правовідносинах.

Суд вважає за необхідне окремо відзначити, що частиною 2 статті 130 Конституції України прямо передбачено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. Закон про Державний бюджет не може вважатися законом про судоустрій, а тому встановлення у ньому положень щодо розміру винагороди судді суперечить приписам ч.2 ст. 130 Конституції України.

Частинами 1 та 3 статті 7 КАС України визначено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Керуючись таким правилом вирішення колізій у законодавстві, суд у даній справі сформулював висновки без безпосереднього застосування рішення Конституційного Суду України №10-р/2020 від 28.08.2020. Цим рішенням визнано неконституційним положення частини 1 та 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Вказане рішення Конституційного Суду України діє на правовідносини, які виникли після 28.08.2020 року, оскільки визнані неконституційними норми втрачають чинність тільки на майбутнє. Ретроактивна дія рішень Конституційного Суду України законодавством не передбачена. Проте, такий висновок не заважає суду застосовувати інші правила вирішення колізій та застосовувати до спірних правовідносин належні нормативно-правові акти у відповідності до принципу верховенства права.

Обмежуючи розмір суддівської винагороди шляхом внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», всупереч вимогам статті 130 Конституції України та статті 135 Закону №1402, законодавець зумовив ситуацію, у якій розпорядники бюджетних коштів, виконуючи вимоги Бюджетного кодексу України, вимушені вчиняти протиправні дії, що порушують права та гарантії суддів.

Тому, не зважаючи на формальне виправдання дій відповідача 1 щодо нарахування та виплати позивачу заробітної плати згідно з вимогами Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», суд розглядає їх як дії держави в цілому, а тому вбачає підстави для висновку про їх протиправність.

При цьому щодо наявності необхідних бюджетних призначень для виплати позивачу суддівської винагороди за спірний період в повному обсязі саме у відповідача суд при розгляді справи встановив таке.

На виконання ухвали суду від 13.04.2021 про витребування доказів відповідачем 1 надано суду пояснення, в яких зазначено, що видатки суду на суддівську винагороду і заробітну плату працівників апарату суду обліковувались єдиною сумою призначень на рік. Згідно затвердженого Першому апеляційному адміністративному суду кошторису на 2020 рік, станом на 01.01.2020 доведені кошторисні призначення по КЕКВ 2111 «Заробітна плата» становили 27126,0 тис. грн, якої не вистачало для виплати суддівської винагороди та заробітної плати працівників апарату суду в повному обсязі протягом 2020 року, у тому числі в періоді з 18.04.2020 по 28.08.2020, протягом 2020 року надавалися довідки на збільшення суми кошторису. Всі бюджетні асигнування отримані відповідачем 1 у відповідності до кошторису на 2020 рік у повному обсязі, залишки по КЕКВ «Заробітна плата» станом на 31.12.2020 відсутні. На підтвердження зазначених пояснень відповідач 1 надав кошторис на 2020 рік, затверджений 10.01.2020 та довідки про зміни до кошторису на 2020 рік ( т. 1 арк. справи 8-19).

Відповідачем 2, ДСА України, на виконання ухвали суду від 13.04.2021 надано суду інформацію, в якій зазначено, що відповідно до Інструкції щодо застосування кодів економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 12.03.2012 № 333 (зі змінами), виплата суддівської винагороди як і заробітної плати працівникам апарату суду, у 2020 році здійснювалась за кодом економічної класифікації видатків (далі - КЕКВ) 2111 "Заробітна плата". Кошторисні призначення Першого апеляційного адміністративного суду за зазначеним кодом станом на 31.12.2020 становили 36 370,704 тис. гривень. Зміни до кошторису Східного апеляційного адміністративного суду стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 "Заробітна плата" Державною судовою адміністрацією України у 2020 році не вносились. Бюджетні асигнування, передбачені кошторисом на 2020 рік Першому апеляційному адміністративному суду за КПКВК 0501020 «Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя, за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» у сумі 36 370 704 тис. грн. відкриті в повному обсязі.

Таким чином, судом встановлено, що затверджені кошторисні призначення на виплату суддівської винагороди у 2020 році, які було розраховано та затверджено до набрання чинності Законом України № 553-ІХ, протягом року не зменшувалися. Доказів внесення змін до кошторису в частині оплати праці у зв`язку із таким обмеженням в матеріалах справи відсутні. Процедурно таке обмеження здійснювалось після нарахування судді всієї суми винагороди, шляхом застосування обмеження.

В даному випадку невиплата позивачу суддівської винагороди не була наслідком недофінансування установи у зв`язку з введенням обмеження щодо розміру суддівської винагороди, суддівську винагороду виплачено позивачу в меншому ніж належить розмірі через обмеження її розміру відповідачем 1 на виконання положень статті 29 Закону №294 (в редакції Закону №553).

Суд не приймає до уваги посилання відповідача 1 на недостатність затверджених кошторисних призначень по КЕКВ 2111 «Заробітна плата» на виплату суддівської винагороди та заробітної плати працівникам апарату суду, оскільки таке посилання не доводить відсутності коштів на виплату суддівської винагороди, зокрема позивачу, в повному обсязі у спірний період.

Суд, дослідивши участь відповідача 2 - ДСА України у спірних правовідносинах та обсяги виділення коштів відповідачу на оплату праці суддів, обставини зміни кошторисних призначень, не вбачає підстав для задоволення заявлених позивачем вимог до ДСА України про визнання протиправними дій щодо меншого виділення обсягу бюджетних асигнувань Першому апеляційному адміністративному суду на оплату праці суддівського корпусу з 18.04.2020 по 28.08.2020 та зобов`язання провести виділення бюджетних асигнувань Першому апеляційному адміністративному суду на виплату суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 на підставі ч.ч. 2, 3 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», без застосування будь-яких обмежень, передбачених ч. 3 ст. 29 Закону України № 553-IX від 13.04.2020, з урахуванням раніше виплачених сум, у розмірі 688 668,24 грн, оскільки будь-яких дій, спрямованих на зменшення кошторису відповідача у зв`язку з прийняттям та набранням чинності Закону України № 553-ІХ, яким встановлено обмеження суддівської винагороди, не здійснювалось.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню вимогу позивача про визнання протиправними дій відповідача 1 щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 із застосуванням щомісячного обмеження обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

При цьому, визначаючись зі способом захисту та відновлення порушених прав позивачів у спірних правовідносинах, суд враховує таке.

Верховенство права, як основоположний принцип адміністративного судочинства, визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості та надання ефективного захисту.

Статтею 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, якщо воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У довідці, виданій Першим апеляційним адміністративним судом №04-26/928/21 від 18.01.2021 відповідач 1 визнав, що обмеження ним здійснювалось відповідно до статті 29 Закону №294 (зі змінами, внесеними Законом №553; у редакції, яка діяла в період існування обмеження щодо виплати суддівської винагороди), і розмір невиплаченої ОСОБА_1 суддівської винагороди у зв`язку із таким обмеження склав 688 668,24 грн., у т.ч. у період з 18.04.2020 по 30.04.2020 61 283,04 грн, з 01.05.2020 по 31.05.2020 160 868,00 грн., з 01.06.2020 по 30.06.2020 160868,00 грн, 01.07.2020 по 31.07.2020 160 868,00 грн, з 01.08.2020 по 28.08.2020 144781,20 грн.

Враховуючи, що сума несплаченої суддівської винагороди є визначеною, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є стягнення на користь позивача вказаної суми.

Згідно частини 1 статті 145 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Частиною 2 статті 145 передбачено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів загальної юрисдикції, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України та Державної судової адміністрації України.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845, який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Відповідно до пункту 24 Порядку стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку.

Абзацом 2 пункту 25 Порядку визначено, що у разі наявності у боржника окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів з боржника (виконання рішень суду про стягнення коштів з боржника) здійснюється лише за цією бюджетною програмою.

Згідно статті 22 Бюджетного кодексу України головний розпорядник бюджетних коштів, зокрема: здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень та оцінку ефективності бюджетних програм, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі; здійснює внутрішній контроль за повнотою надходжень, взяттям бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів і витрачанням ними бюджетних коштів.

Положеннями статті 23 Кодексу визначено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному Бюджетним кодексом.

З 2004 року запроваджена і діє бюджетна програма КПКВ 0501150, метою якої є погашення заборгованості за виконавчими провадженнями на користь суддів, її завданням є - виплата заборгованості за рішеннями судів, винесеними на користь суддів. Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", за бюджетною програмою КПКВ 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів" передбачено видатки у розмірі 3000,00 тис. грн.

У зв`язку з цим, суд зазначає, що виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів, здійснюється у порядку черговості згідно з чинним законодавством України органами Казначейства за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів " у межах передбачених асигнувань на відповідний бюджетний період.

Вказане, на переконання суду, свідчить про необхідність стягнення на користь позивача, яка є суддею у відставці, з Першого апеляційного адміністративного суду недоотриманої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 30.04.2020 сумі 688 668,24 грн шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів", головним розпорядником якої є ДСА України, в порядку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" і постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників".

Саме такий спосіб буде належним та ефективним заходом захисту порушених прав позивачів у спірних правовідносинах, позаяк забезпечить поновлення порушених прав та буде адекватним наявним обставинам.

Аналогічні правові висновки зазначені у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №822/743/16.

Інші доводи та аргументи учасників справи не спростовують викладених висновків суду.

Оскільки вимоги про стягнення з відповідача 1 коштів забезпечують поновлення порушеного права позивача на отримання у повному розмірі суддівської винагороди, в задоволенні вимог про зобов`язання нарахувати та виплатити суму суддівської винагороди слід відмовити.

Враховуючи викладене вище, заявлені позивачем вимоги підлягають частковому задоволенню.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

З огляду на викладене та керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, 12, 15, 19, 22, 25, 32, 72, 76, 77, 79, 139, 194, 205, 241-243, 245, 246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Першого апеляційного адміністративного суду, Державної судової адміністрації про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів, - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Першого апеляційного адміністративного суду щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за періодз 18.04.2020 по 28.08.2020 із застосуванням обмеження нарахування у сумі 688 668,24 грн.

Стягнути з Першого апеляційного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 недоотриману суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 у розмірі 688 668 (шістсот вісімдесят вісім тисяч шістсот шістдесят вісім) грн 24 коп. (з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті) шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до пп. 15.5 п. 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Відомості про сторін:

Позивач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

Відповідач 1 Перший апеляційний адміністративний суду, адреса: 84301, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Марата, буд. 15,

Відповідач 2 Державна судова адміністрація України, адреса: 01601, м. Киї вул. Липська, буд. 18/5,

Суддя А.С. Михайлик