Справа № 380/6861/20
Суддя: Братичак Уляна Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2021 року справа №380/6861/20

зал судових засідань №7

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Братичак У.В.,

секретар судового засідання Середа О-В.І.,

за участю сторін:

представника позивача Ситника О.С.,

представника відповідача Невелич Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) звернувся з позовною заявою до Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі ГУНП у Львівській області) (місцезнаходження: пл.Григоренка, 3, м.Львів, 79007, ), в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ по особовому складу ГУНП у Львівській області № 217 о/с від 23.07.2020 року, яким звільнено зі служби майора поліції ОСОБА_1 оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Стрийського відділу поліції ГУНП у Львівській області;

- поновити майора поліції ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Стрийського відділу поліції ГУНП у Львівській області;

- стягнути з ГУНП у Львівській області на користь ОСОБА_1 грошові кошти за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що наказом №217 о/с від 23.07.2020 його звільнено зі служби в поліції, підставою для звільнення зазначено рапорт ОСОБА_1 від 23.07.2020. При цьому, позивач посилається на те, що вказаний рапорт був написаний під тиском зі сторони керівництва Стрийського ВП ГУНП у Львівській області та ГУНП у Львівській області та у нічний час. Зазначає, що приводом для тиску на позивача з вимогою написати рапорт на звільнення стала дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 19.07.2020 і сталась під його керуванням на службовому автомобілі. Однак, зазначає, що по даному кримінальному провадженні він проходить в статусі свідка. Наголошує також на тому, що 24.07.2020 звернувся із зустрічним рапортом, в якому просив не розглядати свій рапорт на звільнення від 23.07.2020, оскільки такий написаний в стані сильного душевного хвилювання та під тиском зі сторони керівництва. Враховуючи наведене, просить задовольнити позовні вимоги.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що наказом ГУНП у Львівській області № 217 о/с від 23.07.2020 року позивача звільнено зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). Підставою для звільнення позивача послужив власноручно написаний рапорт від 22.07.2020 про звільнення з Національної поліції України за власним бажанням з 23.07.2020. На вищезазначеному рапорті міститься резолюція начальника ГУНП у Львівській області. Таким чином, вважає, що резолюція начальника ГУНП у Львівській області на рапорті це згода на звільнення ОСОБА_1 саме в той день, про який просить позивач. Відтак, просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою судді від 22.09.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Протокольною ухвалою суду від 21.12.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в обґрунтуваннях позовної заяви та додаткових поясненнях, наданих в судовому засіданні, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, викладені у заявах по суті справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

ОСОБА_1 проходив службу в органах поліції на посаді оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Стрийського відділу поліції ГУНП у Львівській області.

Позивачем на ім`я начальника ГУНП у Львівській області був написаний рапорт, в якому просив звільнити його за власним бажанням, датований 22.07.2020. У вказаному рапорті просить звільнити його з 23.07.2020, причини звільнення не зазначає.

Наказом ГУНП у Львівській області від 23.07.2020 № 217-о майора поліції ОСОБА_1 , звільнено зі служби в поліції з посади оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Стрийського відділу поліції ГУНП у Львівській області, відповідно до п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію».

24.07.2020 позивачем на ім`я начальника ГУНП у Львівській області написано рапорт, в якому зазначає, що 23.07.2020 близько 01.00 год в приміщенні службового кабінету заступника начальника відділу начальника кримінальної поліції Стрийського ВП ГУНП у Львівській області ним написано рапорт на звільнення за власним бажанням з органів поліції. Оскільки такий рапорт написано в стані сильного душевного хвилювання, в нічний час, проаналізувавши обставини, що склались, вважає, що таке рішення було передчасним, у зв`язку з чим просить даний рапорт залишити без розгляду.

Листом ГУНП у Львівській області від 04.08.2020 за №Фп-3181/03/13-2020 позивача повідомлено, про те, що його рапорт від 24.07.2020 розглянуто, однак за наслідками розгляду попереднього рапорту щодо звільнення з 23.07.2020 наказом ГУНП у Львівській області від 23.07.2020 №217 о/с, ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).

Позивач, не погоджуючись з наказом про звільнення, звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до вимог статті 1 цього Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон №580-VIII) Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно до статті 2 Закону №580-VIII, завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Відповідно до вимог статті 3 Закону №580-VIII у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 17 Закону №580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Згідно з приписами статті 58 Закону №580-VIII призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов`язків.

У відповідності до статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України.

Відповідно до вимог статті 60 Закону №580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 77 Закону №580-VIII встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби (частини друга та третя статті 77 Закону №580-VIII).

Разом з тим, розділом XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

З правового аналізу зазначених норм вбачається, що Національна поліція України є структурою Міністерства внутрішніх справ і в питаннях своєї діяльності та проходження служби поліцейськими керується в тому числі і нормативно-правовими актами Міністерства внутрішніх справ. Отже, нормативно-правові акти, які прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству про неї, мають застосовуватися, як норми спеціального права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно-правових актів.

Спеціальним актом законодавства, нормами якого врегульовані спірні правовідносини та чинним на час виникнення спірних правовідносин є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення).

Пунктом 62 Положення визначено, що звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться:

а) у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров`я придатні до військової служби;

б) у відставку, якщо звільнені особи досягли граничного віку, встановленого Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» для перебування в запасі осіб, які мають відповідні військові звання або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби (із зняттям з військового обліку).

Підпунктом «ж» пункту 64 Положення передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Таким чином, звільнення зі служби за власним бажанням відповідно до зазначеної правової норми можливо при наявності двох обов`язкових умов: 1) власного бажання особи, яка проходить службу, для дострокового звільнення; 2) наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Відповідно до пункту 68 Положення особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніше як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Суд зазначає, що трьохмісячний строк, встановлений зазначеною нормою, стосується періоду з дня подання рапорту про звільнення зі служби до постановлення наказу про звільнення і є обов`язковим для усіх учасників процедури звільнення, оскільки жодних винятків застосування такого строку не передбачено.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що служба в поліції є добровільною і може бути припинена за власним бажанням поліцейського за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII, про що працівник поліції повинен попередити прямого начальника не пізніше як за три місяці до дня звільнення, подавши відповідний рапорт.

Суд зауважує, що приписи Положення №114 у частині звільнення за власним бажанням не суперечать вимогам Закону №580-VIII, а лише встановлюють певні конкретизовані гарантії для осіб, що проходять службу, у разі звільнення за власним бажанням.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо звільнення з роботи за власним бажанням, яка викладена у постанові від 07 березня 2018 року у справі №810/2728/16, адміністративне провадження №К/9901/7417/18, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Верховний Суд зазначив, що аналіз вказаних норм матеріального права дає підстави вважати, що за працівником, який попередив власника або уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням, упродовж двотижневого строку зберігається право на залишення на роботі, за виключенням випадку, коли на його місце запрошену іншу особу, якій відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Крім того, оскільки звільнення у порядку, передбаченому статтею 38 КЗпП України є одностороннім волевиявленням працівника, який подав заяву про звільнення за власним бажанням, то він у будь-який момент до закінчення двотижневого строку з моменту подачі заяви може її відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться, а також працівник не підлягає звільненню у випадку, коли цей строк закінчився, а він не залишив місце роботи і не вимагає припинення трудових відносин.

При цьому, нормами чинного законодавства не передбачено право роботодавця приймати рішення про звільнення такого працівника до закінчення вказаного двотижневого строку».

Таку ж правову позицію у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд, зокрема у постановах 30 вересня 2020 року по справі №826/16621/17, від 05 лютого 2020 року по справі №819/744/16, від 20 травня 2020 року по справі №804/868/16.

Отже, у відносинах звільнення за власним бажанням поліцейського діє таке ж правило: оскільки звільнення у порядку пункту 68 Положення є одностороннім волевиявленням працівника-поліцейського, який подав рапорт про звільнення за власним бажанням, він у будь-який момент до закінчення тримісячного строку з моменту подання рапорту може його відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться, а також працівник не підлягає звільненню у випадку, коли цей строк закінчився, і він не залишив місце роботи і не вимагає припинення трудових відносин. Інших строків щодо звільнення за власним бажанням у Положенні не встановлено.

Відтак, до закінчення визначеного у пункті 68 Положення №114 строку служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.

Як вже встановлено судом, оскаржуваним наказом ГУНП у Львівській області від 23.07.2020 № 217-о позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» - за власним бажанням і підставою такого звільнення зазначено рапорт останнього від 23.07.2020, в якому ОСОБА_1 просить звільнити його зі служби в поліції з 23.07.2020, причин такого звільнення не зазначає.

Пленум Верховного Суду України у пункті 12 постанови від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснив, що у справах про звільнення за статтею 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого статтею 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

При цьому, з пояснень допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вбачається, що позивач не мав бажання звільнятись, рапорт на звільнення було написано вночі близько 01.00 год. 23.07.2020, під тиском з боку керівництва, у зв`язку з подіями, які мали місце напередодні, а саме дорожньо-транспортна пригода, яка сталась за участю ОСОБА_1 під його керуванням на службовому автомобілі, за фактом якої відкрито кримінальне провадження, яке розслідується працівниками ДБР у Львівській області. Окрім того, допитаний як свідок, ОСОБА_2 повідомив, що близько 21.00 год вечора 22.07.2020 приїхало керівництво, при цьому всі залишались на робочих місцях і він чув як ОСОБА_1 закликали в кабінет і сказали написати рапорт на звільнення. Також, ОСОБА_1 як свідок, повідомив, що керівництво погрожувало йому у випадку не написання рапорту на звільнення, кримінальним переслідуванням.

Вказані обставини свідчать про те, що ініціатива звільнення ОСОБА_1 з посади за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» була ініційована не позивачем, а вищестоящими посадовими особами органів поліції, що свідчить про відсутність волевиявлення позивача на звільнення з посади за власним бажанням.

Про відсутність такого наміру свідчить також поданий позивачем до ГУНП у Львівській області рапорт від 24.07.2020 про відкликання рапорту на звільнення, оскільки такий написаний в стані сильного душевного хвилювання, в нічний час і таке рішення було передчасним.

Тобто такий рапорт був поданий одразу на наступний день після написання рапорту на звільнення.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що звільнення зі служби за власним бажанням відповідно до п.64 Положення можливе лише при наявності двох обов`язкових умов: 1) власного бажання особи, яка проходить службу, для дострокового звільнення; 2) наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків. Однак, позивачем в рапорті на звільнення такі причини не зазначено, що ще раз підтверджує про відсутність волевиявлення особи на звільнення.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося не у спосіб, встановлений законом, з порушенням прав позивача, у зв`язку з чим спірний наказ ГУНП у Львівській області від 23.07.2020 № 217-о не може вважатися законним та підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не подано належних доказів правомірності прийняття оскаржуваного наказу.

Щодо позовної вимоги про поновлення ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Стрийського відділу поліції ГУНП у Львівській області, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи.

З аналізу вищевикладеного слідує, що день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем.

З огляду на те, що позивача було протиправно звільнено з ГУНП у Львівській області 23.07.2020 року, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений, а саме на посаді оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Стрийського відділу поліції ГУНП у Львівській області з 24.07.2020 року.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з наявною в матеріалах справи довідкою про доходи №126 від 27.05.2021 розмір грошового забезпечення позивача за травень 2020 року становив 13 972,96 грн., за червень 2020 року 14 587,93 грн. В травні та червні 2020 року було 39 робочих днів. Таким чином, середньоденний заробіток позивача становив 732,30 грн. З урахуванням кількості робочих днів вимушеного прогулу за період з 24.07.2020 по 04.06.2021, розмір грошового забезпечення, що підлягає виплаті позивачу становить 159 641,40 грн (732,30*218 днів).

Розмір грошового забезпечення за один місяць, обрахований відповідно до пункту 8 Порядку, та стягнення якого підлягає до негайного виконання у зв`язку з поновленням на посаді, становить 13 624,81 грн.

З урахуванням викладеного та виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, відтак позов слід задовольнити.

Відповідно до пунктів 2,3 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Тому рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, слід звернути до негайного виконання.

Судові витрати відповідно до ст.139 КАС України стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, підп.15 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області № 217 о/с від 23.07.2020 року про звільнення зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 , оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Стрийського відділу поліції ГУНП у Львівській області.

Поновити ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Стрийського відділу поліції ГУНП у Львівській області з 24.07.2020 року.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області (місцезнаходження: пл.Григоренка, 2, м.Львів, 79007, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.07.2020 по 04.06.2021 в сумі 159 641 (сто п`ятдесят дев`ять тисяч шістсот сорок одна) грн 40 коп (без врахування податків та інших обов`язкових платежів).

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць 13624 (тринадцять тисяч шістсот двадцять чотири) грн 81 коп, виконується негайно.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складено 14 червня 2021 року.

Суддя Братичак Уляна Володимирівна