Справа № 809/381/17
Суддя: Микитин Н.М.
Дата ухвалення: 2021-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" червня 2021 р. справа № 809/381/17
м. Івано-Франківськ
ВСТАНОВИВ:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 , позивач) 10.03.2017 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, у якому просив суд:
2013 рік: 1300891,47 грн (загальний оподатковуваний дохід) 1306971,81 грн (документально підтверджені витрати, пов`язані з господарською діяльністю) = «-6080,33 грн» (чистий дохід розрахований позивачем) замість 137445,4 грн (чистий дохід розрахований в акті перевірки);
2014 рік: 928 335,03 грн (загальний оподатковуваний дохід) 928274,59 грн (документально підтверджені витрати, пов`язані з господарською діяльністю) = « -39,56 грн» (чистий дохід розрахований позивачем) замість 158 627,1 грн (чистий дохід розрахований в акті перевірки);
2015 рік: 3712902,90 грн (загальний оподатковуваний дохід) 3213453,37 грн (документально підтверджені витрати, пов`язані з господарською діяльністю) = « 481449,52 грн» (чистий дохід розрахований позивачем) замість 674818,1,1 грн (чистий дохід розрахований в акті перевірки).
Провадження в даній адміністративній справі відкрито ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.03.2017.
30.05.2017 постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду, що залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.11.2017, у задоволенні позову відмовлено (том 5 а.с. 134-144, том 5 а.с. 248-259).
Постановою Верховного Суду від 24.04.2018 касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.05.2017 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.11.2017 скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції (том 6 а.с. 108-114).
Відповідно до наведених у постанові висновків, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо правомірності віднесення будь-яких витрат до складу витрат фізичної особи-підприємця, що враховуються з метою обчислення розміру чистого оподаткованого доходу суб`єкта господарювання лише за умови здійснення таких витрат в межах своєї господарської діяльності. При цьому господарські операції, внаслідок яких понесено витрати, мають спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків, бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними документами бухгалтерського і податкового обліку, що відображають реальність таких операцій.
Разом з тим, як вказав Верховний Суд, поза дослідженням судів першої та апеляційної інстанцій залишилися обставини щодо того чи є понесені позивачем витрати у межах спірного податкового періоду, пов`язаними із його господарською діяльністю в розумінні пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, за якою здійснюється оподаткування доходів, отриманих фізичною особо-підприємцем від провадження господарської діяльності. Верховний Суд також вказав на необхідність дослідження наявності або відсутності тих витрат підприємця, які не включаються до їх складу відповідно до підпункту 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України.
За наслідками нового судового розгляду Івано-Франківський окружний адміністративний суд рішенням від 12.12.2018, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.08.2019 в задоволенні позову відмовив повністю (том 6 а.с. 231-244, том 7 а.с. 113-119).
Згідно постанови Верховного Суду від 02.07.2020 касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 7 серпня 2019 року у справі №809/381/17 скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
За змістом вимог частини 5 статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.
Скасовуючи рішення першої та апеляційної інстанції колегія суддів Касаційного адміністративного суду Верховного Суду зазначила, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються виключно на обставинах відмінності наданих під час судового розгляду справи документів від тих, які надавалися до перевірки, без фактичного дослідження документів, які надавалися до перевірки, на предмет доведення/спростування висновків контролюючого органу.
Зауважено, що висновки судів попередніх інстанцій, про те що у спірних правовідносинах норма пункту 177.4 статті 177 ПК України підлягає застосуванню у редакції, чинній станом на 1 січня 2013 року, є помилковими, оскільки одним із періодів, що перевірявся, був саме 2015 рік, а відтак, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ПК України та інших нормативно-правових актів в редакціях чинних у відповідний період, охоплений перевіркою.
Разом з тим, зі змісту судових рішень неможливо встановити перелік наданих позивачем до перевірки документів на підтвердження задекларованих показників, відповідно, неможливо перевірити обсяг досліджених судами документів, на підставі яких суди дійшли висновку про правомірність висновків контролюючого органу. Тобто, суди попередніх інстанцій, посилаючись на документи, які надані позивачем безпосередньо під час судового розгляду і які суди визнали такими, що не підлягають врахуванню, не зазначили, які ж саме документи свідчать про факт заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу об`єкта оподаткування податком на доходи фізичних осіб.
Під час нового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи, зокрема, встановити і перевірити висновки контролюючого органу, висловлені в Акті перевірки, з урахуванням предмета доказування у цій справі, з перевіркою їх належними та допустимими доказами, надати належну правову оцінку кожному доказу окремо та у їх сукупності. Судове рішення, з урахуванням встановлених обставин та зібраних доказів, повинно містити обґрунтування, чому суд приймає або відхиляє той чи інший доказ на підтвердження висновків контролюючого органу, висловлених в Акті перевірки, надавши правову оцінку усім доводам сторін в межах заявленого позову.
Адміністративна справа №809/381/17 надійшла до Івано-Франківського окружного адміністративного суду 14.07.2020(том 8 а.с. 3).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.07.2020 року дану адміністративну справу прийнято до провадження Івано-Франківського окружного адміністративного суду та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику сторін(том 8 а.с. 4-6).
Вказаною ухвалою суду витребувано у Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області належним чином засвідчені копії:
- документів, що свідчать про факт заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу - об`єкта оподаткування податком на доходи фізичних осіб;
- розрахунку суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, зокрема, в частині встановленого порушення - завищення витрат, що пов`язані з отриманням доходу, що, за позицією відповідача, відбулось внаслідок списання позивачем всіх матеріалів, а не тих, які пов`язані з отриманням доходу;
- документів на підставі яких контролюючий орган підтвердив задекларовані позивачем показники, а які суми визнав непідтвердженими або такими, що не підлягають включенню до складу доходів або витрат, та з яких підстав.
Також, ухвалою суду зобов`язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 подати в суд перелік документів, які надавались ним до перевірки та докази їх подання до проведення перевірки.
17.08.2020 на адресу суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_1 щодо надання переліку документів на підтвердження витрат для податкової перевірки(том 8 а.с. 12-14).
02.09.2020 позивачем подано клопотання про долучення до матеріалів справи документів про понесення судових витрат (том 8 а.с. 22-43).
Відповідач не скористався правом подання відзиву на позовну заяву отримано ухвалу 20.07.2020, однак 04.09.2020 представником відповідача подано пояснення щодо суті спору в яких останній виклав заперечення щодо задоволення позову (том 8 а.с. 47-51).
16.09.2020 від ОСОБА_1 надійша відповідь на пояснення щодо суті спору, яка ним не підписана(том 8 а.с. 56-57).
Судом 03.11.2020 повторно витребувано у Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області належним чином засвідчені копії: - документів, що свідчать про факт заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу - об`єкта оподаткування податком на доходи фізичних осіб; розрахунку суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, зокрема, в частині встановленого порушення - завищення витрат, що пов`язані з отриманням доходу, що, за позицією відповідача, відбулось внаслідок списання позивачем всіх матеріалів, а не тих, які пов`язані з отриманням доходу; документів на підставі яких контролюючий орган підтвердив задекларовані позивачем показники, а які суми визнав непідтвердженими або такими, що не підлягають включенню до складу доходів або витрат, та з яких підстав, про що постановлено ухвалу (том 8 а.с. 62-64).
На виконання вимог ухвали суду представником відповідача надано додаткові пояснення від 16.11.2020 в яких вказав на неможливість подання завірених належних чином копій документів, оскільки такі не вилучались під час проведення перевірки, а більшість з них не надавалась позивачем під час перевірки та наведено розрахунок сум грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та зазначено про надання деталізованих пояснень до 20.11.2020(том 8 а.с. 68-69).
Відповідно до поданих представником відповідача 20.11.2020 деталізованих письмових пояснень перевіркою встановлено, що розшифровки витрат до декларацій не відповідають задекларованим показникам і до гр. 4 додатку 5 до декларацій за 2013 і 2014 роки і гр. 5 додатку 4 до декларації за 2015 рік. Суть порушення зводиться до того, що позивачем включалися до складу витрат суми, які не підтверджені первинними документами, тобто перевіркою встановлено, що ним завищено вартість використаних ТМЦ та занижено інші витрати(том 8 а.с. 71-73).
З метою офіційного з`ясування всіх обставин у справі, суд ухвалою від 30.12.2020 витребував у Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області:
1.Детальний розрахунок суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб (в частині встановлення порушення - завищення витрат, що пов`язані з отримання доходу), вказуючи в ньому окремо за кожний податковий період 2013, 2014, 2015 роки, зазначаючи:
А) Які саме витрати на матеріали, товари, складові майбутньої готової продукції, отриманих послуг (конкретні суми із посиланням на видаткові/податкові накладні, договори тощо), виключені контролюючим органом із податкового обліку (відповідного податкового періоду) позивача як такі, що включені останнім до обліку без отримання ним доходу у тому ж податковому періоді?
В цій частині опису розрахунку слід вказати до якого податкового обліку мали б відноситися такі витрати по списанню коментованих матеріалів (товарів, складових майбутньо-виготовленої готової продукції);
Б) Які саме витрати на матеріали, товари, складові майбутньої готової продукції, отриманих послуг (конкретні суми із, посиланням на видаткові/податкові накладні, договори тощо), виключені контролюючим органом із податкового обліку (відповідного податкового періоду) позивача як такі, що:
- не пов`язані із господарською діяльність позивача;
- не підтверджені належними первинними документами бухгалтерського і податкового обліку (частково/повністю не підтверджені)?
2.Які показники (сума, які документи) податкового обліку із витрат і доходів підтверджено контролюючим органом як належно сформовані позивачем, а які не підтверджено як такі, що підлягають включенню до складу відповідного доходу і витрат, окремо зазначаючи з яких підстав?
3.Перелік, яких саме первинних документів податкового/бухгалтерського обліку подані позивачем із адміністративним позовом і під час розгляду справи, не були надані/представлені під час перевірки позивача в 2016 році (із зазначенням конкретного аркуша матеріалів адміністративної справи).
Також витребувано у ОСОБА_2 детальний розрахунок суми самостійно задекларованого зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за кожний податковий період 2013, 2014, 2015 роки, зазначаючи:
1.Перелік матеріалів, товарів, складові майбутньої готової продукції, отриманих послуг (конкретні суми із посиланням на видаткові/податкові накладні), включені позивачем до обліку витрат відповідному податковому періоді.
2.Перелік операції із того ж відповідного звітного податкового періоду, вказуючи: конкретні суми із посиланням на прибуткові касові ордера, рахунки, квитанції, чеки, виписки із банківського рахунку, договори, видаткові накладні/податкові тощо), які включені позивачем до обліку доходу (том 8 а.с. 74-76).
На виконання вищенаведеної ухвали суду позивач 28.01.2021 подав пояснення щодо предмета спору з урахуванням висновків колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в яких вказав, що посилається виключно на висновки акту перевірки та встановлені ним факти і дослідження. При цьому вказав на те, що всі первинні документи було надано до перевірки що підтверджує графа в акті перевірки на «суцільним рядком», а всі витрати позивача пов`язані з отриманням ним доходу. При цьому з аналізу акту перевірки позивачем зроблено висновок про те, що ОСОБА_2 в процесі господарської діяльності по виготовленню і продажу ЗБВ мусив реалізовувати продукцію в умовах існуючої конкуренції в цій галузі. При цьому звернув увагу суду на судову практику щодо якої платник податків не позбавлений права долучати докази на всіх етапах перевірки та в судовому процесі (том 8 а.с. 81-85).
17.02.2021 представником відповідача на виконання ухвали суду від 30.12.2020 подано письмові пояснення в яких вказав, про неможливість зазначення конкретних первинних документів не наданих до перевірки, оскільки позивачем заповнювалися тільки щомісячні підсумкові дані.
При визначенні контролюючим органом витрат пов`язаних із господарською діяльністю при проведенні перевірки встановлено завищення витрат у періоді 2013-2015 роках у зв`язку з включенням позивачем до витрат всю вартість списаних матеріалів для виготовлення залізобетонних виробів а не вартості матеріалів, що безпосередньо пов`язані з отриманням доходу. Так, не всі поставлені ФОП ОСОБА_1 залізобетонні вироби було оплачено покупцями, а тому відповідач дійшов висновку про передчасність та неправомірність віднесення до витрат всіх списаних матеріалів для виготовлення залізобетонних виробів без отримання доходу від реалізації товару.
В частині застосування п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України в редакції від 01.01.2015 відповідач зазначив, що податковий орган знімаючи витрати за 2015 рік на ЗБВ від реалізації яких не відбулося поступлення коштів, було застосовано п.п. 177.4.1 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, яким визначено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів належать витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат(том 8 а.с. 106-110).
Слід зазначити, що у періоди з 03.08.2020 року по 04.09.2020 року, з 08.02.2021 року по 12.02.2021 року, 16.02.2021 року, з 12.03.2021 року по 17.03.2021 року та 27.05.2021 головуюча у справі суддя Микитин Н.М. перебувала у відпустці, а також на листках непрацезданості у періоди з 12.11.2020 року по 20.11.2020 року, з 18.03.2021 року по 05.04.2021 року та 06.04.2021 року по 09.04.2021 року, у зв`язку з чим строки розгляду справи продовжувались. Крім того, судом ухвалами від 17.07.2020, 03.11.2020 30.12.2020 витребовувались додаткові докази та пояснення у сторін по справі із наданням строку для їх виконання.
Суд, на підставі положення частини 8 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши і оцінивши докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечують проти позову, встановив наступне.
Згідно інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 у період з 05.05.2010 по 22.10.2019 був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності та у періоді, що перевірявся, перебував на загальній системі оподаткування, був платником податку на додану вартість. Основним видом діяльності ФОП ОСОБА_1 на час проведення перевірки була роздрібна торгівля іншими непродовольчими товарами, не віднесеними до інших угруповань.
Державною податковою інспекцією у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області проведено документальну планову виїзну перевірку позивача, щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2013 по 31.12.2015, про що складено акт перевірки від 19.07.2016 року № 2936/09-15-13-04-09/ НОМЕР_1 (далі акт перевірки) (том 1 а.с. 65-103).
За результатами перевірки встановлено наступні порушення, які зафіксовані в акті перевірки за наведені у його висновках:
- ненадання контролюючому органу документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством, незабезпечення зберігання документів протягом установлених строків їх зберігання (не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи), що є порушенням пунктів 44.1, 44.3 статті 44 Податкового кодексу України;
- неподання відомостей податкового розрахунку форми 1-ДФ «Податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку» за I-IV кв. 2015 року, що є порушенням пункту 51.1 статті 51, підпункту "б" пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України;
- порушення вимог підпунктів 1.2, 1.6 пункту 16-1 підрозділу 10 Розділу XX Податкового кодексу України, що призвело до заниження розміру військового збору за 2015 рік в сумі 7957,95 грн.
На підставі вищенаведених висновків акта перевірки ДПІ у м. Івано-Франківську 29.08.2016 року прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:
ОСОБА_1 скористався правом адміністративного оскарження вказаних рішень, однак податковими органами за результатом розгляду таких скарги оскаржувані рішення залишено без змін, а скарги без задоволення(том 1, а.с. 28-39, 43, 45-47).
Не погодившись із зазначеними рішеннями фізична особа-підприємець ОСОБА_1 10.03.2017 року звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з відповідною позовною заявою в якій просив визнати протиправними їх та скасувати.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (надалі також ПК України).
Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами;
Стаття 16 ПК України визначає обов`язки платника податків, зокрема, платник податків зобов`язаний: вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів (п.п. 16.1.2); подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів (п.п. 16.1.3); забезпечувати збереження документів, пов`язаних з виконанням податкового обов`язку, протягом строків, установлених цим Кодексом (п.п. 16.1.12).
Згідно із п.п. 75.1.2 п. 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок.
Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.
В спростування наведеного висновку податкового органу у позовній заяві ОСОБА_1 не наведено жодного обґрунтовування.
Відповідно до ч. 51.1 ст. 51 Податкового кодексу України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) податковий агент зобов`язаний подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, а також сум нарахованого та утриманого з них податку контролюючому органу за місцем свого обліку.
Згідно абзацу «Б» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України(в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані: подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування.
Судом встановлено, що 07.06.2016 року позивачем отримано вимогу про надання документів ДПІ у м. Івано-Франківську за № 4435/10/09-15-13-04-22/2467 від 15.04.2016 року, якою зобов`язано його надати у строк до 21.06.2016 всі необхідні документи, що підтверджують дані податкових декларацій та розрахунків, пов`язаних із сплатою податків та інших обов`язкових платежів до бюджету та держаних цільових фондів, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2015 р. В другому абзаці вказаної вимоги зазначено перелік витребовуваних документів(том 3 а.с. 63-64, 67).
Направлення ДПІ у м. Івано-Франківську від 17 червня 2016 № 00000320 на проведення документальної планової перевірки пред`явлено 21 червня 2016 р. представнику підприємця ОСОБА_1 - Кальченку В.Г. згідно довіреності від 18.06.2016р. № 3253.
Слід зазначити, що перевірка проводилась в приміщенні ДПІ у м. Івано-Франківську відповідно до заяви представника підприємця ОСОБА_5 від 21.06.2016 (том 3 а.с. 69).
Також 21.06.2016, на виконання вимоги відповідача за № 4435/10/09-15-13-04-22/2467 від 15.04.2016, ОСОБА_1 подано 21.06.2016 письмові пояснення в яких ним зазначено що в Книзі обліку доходів і витрат дані заповнювались підсумком щомісячно у зв`язку з великою кількістю найменувань товару. Витрати обраховувались по сумі отриманих товарів в отриманих ПН щомісячно. Власного складу немає. Кредиторсько-дебіторську заборгованість не надано, оскільки бухгалтерський облік не ведеться(том 3 а.с. 70).
Відповідно до Реєстру документів, які надавались ОСОБА_1 , до перевірки останнім було надано документи частинами, а саме, 21.06.2016, 25.06.2016, 27.06.2016, 29.06.2016 та 07.07.2016. Зазначено, що документи пов`язані із підприємницькою діяльністю представлені повністю. Інших немає(том 3 а.с. 28-29).
23.06.2016 у письмових поясненнях позивач зазначив, що реєстр виданих та отриманих ПН за 2013, та перше півріччя 2014 не представлені у зв`язку з втратою при поломці комп`ютера та долучено як додаток залишки ТМЦ станом на 01.01.2013, 01.01.2014, 01.01.2015 на 3 аркушах (том 3 а.с. 71-74).
Лист-роз`яснення про необхідність надання первинних документів та від 01.07.2016 № 7682/10/09-15-13-04-22/4032 вручено 01.07.2016р. представнику ОСОБА_1 - Кальченко В.Г. (том 4 а.с.191-192).
Акт ненадання документів, запропонованих надати фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 згідно вимоги від 15.04.2016р. №4435/10/09-15-13-04-22/2467 складено 01.07.2016р. за №16, а саме надано: не всі рахунки, договори з покупцями ТОВ «Інкомбуд», ТОВ «Маріні», ТОВ «ЛММ сервіс» та ін.; не всі отримані прихідні накладні, за листопад 2013 року, прихідні накладні від ППФК Екоенергосервіс за березень, квітень, 2014, акти списання матеріалів за 2013, 2014, 2015 роки; акти взаємозаліків з ПСК «Прикарпаткоопбуд»; не всі отримані прихідні накладні за 2015 р. та ін. (том 4 а.с.184).
Терміни проведення перевірки продовжено згідно відповідного наказу №446 від 01.07.2016, який вручено представнику підприємця 05.07.2016. Як зазначено в наказі підставою продовження терімінів проведення перевірки в тому числі слугувало непредставлення всіх документів та неналежне ведення доходів та витрат(том 6 а.с.82-83).
Наведене свідчить, що контролюючим органом були вжиті передбачені законом заходи для надання можливості позивачу виконати покладений на нього обов`язок щодо подання всіх первинних документів та податкової звітності під час перевірки.
08.07.2016 представником ОСОБА_1 подано письмові пояснення в яких він зазначив про відсутність прихідної накладної ТОВ «Промкабель Електрика» на загальну суму 5275,14 грн та не включення такої до витрат(том 4 а.с. 193).
Цього ж дня представником ОСОБА_1 подано супровідним листом наступні документи до перевірки :
1. видаткові накладні № 10 від 16.03.2015, № 12-1 від 03.05.2015, № 28 від 14.08.2015 № 6 від 29.09.2015 (всього 4 арк);
2. акти прийому передачі матеріалів на матеріальне зберігання від 30.04.2015, 30.05.2015, 30.06.2015, 30.07.2015, 31.08.2015, 31.12.2015 (всього на 6 арк);
3. акт здачі-прийняття робіт від 15.05.2015 на 1 арк;
4. розшифровка витрат за 2013, 2014, 2015 роки на 3 арк (том 4 а.с. 194).
11.07.2016 як додаток до акту посадовою особою ДПІ в м.Івано- ОСОБА_6 складено опис копій документів наданих в ході проведення планової документальної перевірки ФОП ОСОБА_1 , а саме:
1. Договір на виготовлення продукції з давальницької сировини з ПСК «Прикарпаткоопбуд» від 01.03.2015 № 01-04 на 2 арк
2. Розшифровки витрат до декларацій за 2013-2015року на 5 арк.
3. Акт звірки з ТОВ «Контиліум» за 2015 на 1 арк
4. Акт звірки з ПСК «Прикарпаткоопбуд» за 2013-2015 роки на 4 арк.
5. Протоколи про залік взаємних вимог з ПСК «Прикарпаткоопбуд» від 31.12.2013, 31.12.2014 на 2 арк.
6.Договори з ТОВ «Контиліум» на 4 арк.
7. Акти взаємозаліку з ТОВ «Контиліум» за 2015 рік на 5 арк.
8. Прихідні накладні ТОВ «Контиліум» від 17.08.2015 та 25.08.2018 на 2 арк.
Всього копій документів на 25 аркушах. Вказаний опис отримано представником ОСОБА_1 (том 3 а.с. 34).
Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Згідно із вимогами пункту 44.3 статті 44 Податкового кодексу України платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.
Як свідчить зміст пункту 121.1. статті 121 Податкового кодексу України незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 гривень.
Обставини, щодо не забезпечення зберігання документів пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, та ненадання позивачем під час проведення перевірки витребовуваних документів свідчить акт ненадання документів від 01.07.2016р. за №16, а також письмові пояснення ОСОБА_1 від 21.06.2016 про те, що кредиторсько-дебіторську заборгованість не надано, оскільки бухгалтерський облік не ведеться та поясненнями від 23.06.2016 у яких позивач зазначив, що реєстр виданих та отриманих ПН за 2013, та перше півріччя 2014 не представлені у зв`язку з втратою при поломці комп`ютера.
В даному випадку необхідно зазначити, що питання втрати, пошкодження або дострокового знищення документів у спірних відносинах, учасником яких є позивач як платник податків, врегульовані положеннями пункту 44.5 статті 44 Податкового кодексу України. За змістом даної норми Закону у разі втрати, пошкодження або дострокового знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті, платник податків зобов`язаний у п`ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити орган державної податкової служби за місцем обліку в порядку, встановленому цим Кодексом для подання податкової звітності, та митний орган, яким було здійснено митне оформлення відповідної митної декларації.
Платник податків зобов`язаний відновити втрачені документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження повідомлення до органу державної податкової служби, митного органу.
Однак, позивач не подав суду будь-яких доказів дотримання вимог пункту 44.5 статті 44 Податкового кодексу України щодо поновлення втрачених документів податкового обліку. Також жодних дій щодо відновлення такої звітності(документів) позивачем вчинено не було. Відтак, у суду не має підстав вважати, що втрата первинних документів сталася не навмисно, а їх не відновлення, є прямим порушенням власного обов`язку платника податків, який зобов`язаний забезпечити поновлення втрачених документів у силу вимог прокоментованої норми Закону.
При цьому покликання сторони позивача про те, що вимоги щодо конкретного переліку документів до позивача при проведенні перевірки не надходило спростовуються врученням йому вимоги відповідача за № 4435/10/09-15-13-04-22/2467 від 15.04.2016, в якому наведено перелік витребовуваних документів, натомість ні позивач ні його представник під час проведення перевірки не звертались до податкового інспектора за роз`ясненнями щодо такого переліку.
Таким чином, ФОП ОСОБА_1 не було виконано обов`язок передбачений п.85.1 ст.85 Податкового кодексу України про надання посадовим особам контролюючих органів після початку перевірки у повному обсязі всіх документів, що належали або пов`язані з предметом перевірки.
Доводи позивача про те, що документи, які не були ним надані, не є первинними бухгалтерськими документами в розумінні статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та містяться в Єдиному реєстрі податкових накладних, а тому відсутні підстави для застосування штрафних санкцій за їх неподання, суд відхиляє як безпідставні, оскільки, Податковим кодексом України не передбачено надання під час перевірки виключно первинних документів, а натомість закріплено обов`язок платника надати всі документи , що належать або пов`язані з предметом перевірки.
Неналежне ведення доходів та витрат також підтверджується поясненнями ОСОБА_7 від 21.06.2016 про те, що в Книзі обліку доходів і витрат дані заповнювались підсумком щомісячно у зв`язку з великою кількістю найменувань товару.
Наведене обставина, також підтверджує неможливість визначення контролюючим органом реквізитів первинних документів, що не були надані, оскільки записи у Книзі обліку доходів та витрат велися не належно саме позивачем та містили записи підсумками щомісячно, що унеможливило зазначення конкретних первинних документів та їх реквізитів у акті перевірки посадовою особою відповідача. Дотримання покладеного на контролюючий орган обов`язку зазначення чіткого переліку документів, які не були надані до перевірки передує обов`язок платника податків належно вести в установленому порядку облік доходів і витрат, який було порушено ФОП ОСОБА_1 .
Відтак, як вказано вище, позивачем покладені на нього пунктом 44.1 та пунктом 44.3 статті 44 ПК України обов`язки виконано не було, що зумовлює наявність достатніх та необхідних правових підстав для застосування до нього штрафної (фінансової) санкції в розмірі 510 гривень.
Як вбачається із п. 1.13 акту перевірки при перевірці суцільним порядком первинних облікових документів позивачем накладні представлені не всі. Дебіторську та кредиторську заборгованість платником податків не представлено. Платіжні доручення до перевірки також не надавались.
Тому, твердження позивача про надання до перевірки всіх первинних документів є необгрунтованим.
В частині обґрунтування позивача про не зазначення в акті перевірки конкретного переліку документів із відповідними сумами та датами, які не були надані ним під час перевірки суд зазначає наступне.
Відповідно до Порядку ведення книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які проводять незалежну професійну діяльність затвердженого наказом Міндоходів і зборів України від 16.09.2013 року за № 481, пунктом 177.10 статті 177 та пунктом 178.6 статті 178 Податкового кодексу України фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність (далі - самозайняті особи), зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат (далі - Книга), у якій за підсумком робочого дня, протягом якого отримано дохід, на підставі первинних документів здійснюються записи про отримані доходи та документально підтверджені витрати.
Пунктом 5 цього Порядку передбачено, що записи у Книзі виконуються за підсумками робочого дня, протягом якого отримано дохід.
Відповідно до підпункту 6.5 пункту 6 Порядку, самозайняті особи заносять до Книги відомості у такому порядку, а саме, у графі 5 зазначаються реквізити документа, який підтверджує понесені витрати, безпосередньо пов`язані з отриманим доходом. Документами, які підтверджують витрати можуть бути, зокрема, платіжне доручення, прибутковий касовий ордер, квитанція, фіскальний чек, акт закупки (виконаних робіт, наданих послуг) та інші первинні документи, що засвідчують факт оплати товарів, робіт, послуг;
Перевіркою дотримання встановленого порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, що здійснюють діяльність на загальній системі оподаткування, встановлено, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 облік доходів та витрат належним чином не вівся - заповнювались тільки щомісячно підсумкові дані.
Відтак, суд вказує на те, що не виконання позивачем, як фізичною особою-підприємцем обов`язку належного ведення Книги обліку доходів та витрат, зокрема в частині зазначення реквізитів первинних документів, що не заперечує та не спростовує позивач у позовній заяві, унеможливило зазначення переліку таких документів та їх реквізитів контролюючим органом під час проведення перевірки в акті перевірки.
В ході проведення вищенаведеної перевірки контролюючим органом встановлено та відображено в акті перевірки, що у період з 01.01.2013 по 31.12.2015, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 провадив діяльність одноосібно на загальній системі оподаткування по торгівлі залізобетонними виробами (в основному перемичками, плитами перекриття), які виготовлялись ПСК Прикарпаткоопбуд, згідно укладеного договору на виготовлення продукції з давальницької сировини та будівельними матеріалами згідно статтею 177 Податкового кодексу України. Оплата за товар проводилась виключно по перерахунку.
ФОП ОСОБА_1 складського приміщення не має, а залишки товару (матеріалів) знаходяться на виробничо-складських майданчиках ПСК Прикарпаткоопбуд, що підтверджується письмовими поясненнями останнього від 21.06.2016.
Щодо визначення валового доходу ФОП ОСОБА_1 суд вказує на наступне.
Фактично у період, що перевірявся, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 отримав дохід в 2013 році в сумі 1300891,47 гривень, в 2014 році в сумі 928235,03 гривень, в 2015 році в сумі 3712902,90 гривень.
Пунктом 177.3 ст. 177 ПК України встановлено, що для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).
Суд звертає увагу на те, що позивачем визнаються визначені відповідачем в ході перевірки встановлені валові доходи, про що ним зазначено у позовній заяві.
Згідно ч. 1 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
З наведеного вбачається, що рішення, дії чи бездіяльність відповідача щодо визначення валового доходу позивача за 2013-2015 роки зафіксовані в акті перевірки - не є предметом оскарження, відповідно не є предметом доказування (дослідження, встановлення, тощо) у цій справі.
Щодо дотримання ФОП ОСОБА_1 встановленого порядку ведення Книги обліку доходів і витрат суд зазначає наступне.
Під час перевірки встановлено, що ОСОБА_1 , як фізичною особою-підприємцем, що здійснює діяльність на загальній системі оподаткування, облік доходів та витрат належним чином не вівся - заповнювались тільки щомісячно підсумкові дані, що також підтверджено письмовими поясненнями позивача наданими в ході проведення перевірки від 21.06.2016.
Така обставина не спростовується позивачем у позовній заяві.
Відповідно до п. 176.1 ст. 176 ПК України (в редакції станом час виникнення спірних правовідносин) платники податку зобов`язані:
а) вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов`язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку.
Форми такого обліку та порядок його ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику;
б) отримувати та зберігати протягом строку давності, встановленого цим Кодексом, документи первинного обліку, в тому числі на підставі яких визначаються витрати при розрахунку інвестиційного прибутку та формується податкова знижка платника податку;
в) подавати податкову декларацію за встановленою формою у визначені строки у випадках, коли згідно з нормами цього розділу таке подання є обов`язковим.
На вимогу контролюючого органу та в межах його повноважень, визначених законодавством, платники податку зобов`язані пред`являти документи і відомості, пов`язані з виникненням доходу або права на отримання податкової знижки, обчисленням і сплатою податку, та підтверджувати необхідними документами достовірність відомостей, зазначених у податковій декларації з цього податку.
Водночас пунктом 177.10 статті 177 Податкового кодексу України визначено, що фізичні особи - підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Форму та порядок ведення книги обліку доходів і витрат затверджено наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 № 481 Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення.
Пунктом 1 вказаного Порядку визначено, що відповідно до пункту 177.10 статті 177 та пункту 178.6 статті 178 Податкового кодексу України фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат, у якій за підсумком робочого дня, протягом якого отримано дохід, на підставі первинних документів здійснюються записи про отримані доходи та документально підтверджені витрати.
Згідно із пунктом 5 цього Порядку передбачено, що записи у Книзі виконуються за підсумками робочого дня, протягом якого отримано дохід.
Відповідно до підпункту 6.1-6.8 пункту 6 Порядку, самозайняті особи заносять до Книги відомості у такому порядку:
1) у графі 1 зазначається дата запису;
2) у графі 2 відображається сума доходу, отриманого від здійснення господарської або незалежної професійної діяльності із сумарним підсумком за місяць, квартал, рік, зокрема кошти, що надійшли на поточний рахунок, касу платника податків та/або отримано готівкою сума заборгованості, за якою минув строк позовної давності, вартість безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг);
5) у графі 5 зазначаються реквізити документа, який підтверджує понесені витрати, безпосередньо пов`язані з отриманим доходом. Документами, які підтверджують витрати можуть бути, зокрема, платіжне доручення, прибутковий касовий ордер, квитанція, фіскальний чек, акт закупки (виконаних робіт, наданих послуг) та інші первинні документи, що засвідчують факт оплати товарів, робіт, послуг;
6) у графі 6 відображається сума витрат, які документально підтверджені та безпосередньо пов`язані з отриманням доходу за підсумками дня;
7) у графі 7 відображається сума витрат на оплату праці та нарахування на оплату найманих осіб, понесені у звітному місяці);
8) у графі 8 відображається сума фактично понесених інших витрат, безпосередньо пов`язаних з одержанням доходу, які не зазначені в графах 6 та 7, зокрема, витрати на сплату послуг, зв`язку, орендних та комунальних платежів тощо.
Пунктом 9 цього Порядку передбачено, що дані Книги заповнюються у гривнях копійками та використовуються самозайнятою особою для заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи.
Враховуючи викладене, а також те, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 під час розгляду даної справи не заперечується порушення порядку ведення Книги обліку доходів та витрат шляхом заповнення щомісячно підсумкових даних, що свідчить про порушення останнім встановленого обов`язку передбачено пунктом 177.10 статті 177 Податкового кодексу України.
Оскільки Книгу обліку доходів і витрат позивач вів з порушенням вимог законодавства України, то відповідач в силу приписів п. 86.10 ст. 86 та п.п. 54.3.2 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України був зобов`язаний самостійно визначити розмір податкових зобов`язань позивача за наслідками перевірки, для чого необхідно було встановити величини витрат позивача, пов`язаних з господарською діяльністю та доходів позивача, якого такі витрати стосуються на підставі первинних та розрахункових документів.
Щодо формування витрат судом встановлено наступне.
Судом встановлено, що позивачем при проведенні документальної перевірки було надано ДПІ у м. Івано-Франківську договір за № 01-04 від 01 березня 2012 року на виготовлення продукції з давальницької сировини, що складається із 13 пунктів, укладений між ФОП ОСОБА_1 як Замовником та ПСК Прикарпаткоопбуд як Підрядником. Відповідно до пункту 1.1 наданого до планової перевірки договору на виготовлення продукції з давальницької сировини ФОП ОСОБА_1 зобов`язується оплатити (в тому числі фінансові витрати /електроенергія, газ, податкові платежі пов`язані з виробництвом), а Підрядчик в порядку та на умовах, визначених цим договором зобов`язується на власний ризик виконувати роботи визначені у п.2.1. Договору, а саме, систематичне виробництво залізобетонних виробів та їх комплектуючих на виробничих площах Підрядчика з матеріалів Замовника(том 3 а.с. 35-36).
При цьому, суд не надає оцінку іншому договору укладеному між вказаними сторонами без номера від 01 березня 2012 року на виготовлення продукції з давальницької сировини, що складається з 8 пунктів, оскільки при прийнятті оскаржуваного рішення контролюючим органом такий не було враховано у зв`язку з ненаданням його до перевірки( том 1 а.с.106).
Актом перевірки встановлено завищення суми витрат в загальному розмірі 639 169,09 грн, в тому числі за 2013 рік на суму 312 381,92 грн, за 2014 рік на суму 82 592,02 грн та за 2015 рік на 244 195,15 грн.
Підставою такого завищення слугував висновок контролюючого органу про те, що ФОП ОСОБА_8 включено всю вартість списаних матеріалів для виготовлення залізобетонних виробів, а не вартість матеріалів, що безпосередньо пов`язані з отриманням доходу, а вартість оплачених послуг, не включено до графи «інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг», виявлені наступні розбіжності внаслідок неналежного ведення обліку доходів та витрат, відсутності в підтвердження витрат деяких первинних документів витрачених сум згідно з операціями, за результатами або за участю яких у податковому періоді безпосередньо отриманий дохід.
Відтак, актом перевірки встановлено заниження Позивачем витрат на підставі документів, які надавалися до перевірки шляхом їх співставлення між собою та задекларованими показниками у звітності, в основному це: виписки банку; отримані та видані накладні; податкові накладні; акти наданих послуг; актів здавання-прийняття виконаних робіт; касових ордерів, розшифровки витрат до декларацій (додано до реєстру наданих документів та пояснення від 08.07.16 р.)(том 1 а.с. 82)
Як вбачається з матеріалів справи податковим органом було використано всю наявну в його розпорядженні інформацію для з`ясування обґрунтованості сформованих ФОП ОСОБА_1 податкових зобов`язань.
Позивачем включено до витрат всю вартість списаних матеріалів в сумі 1464588,00грн. для виготовлення залізобетонних виробів (вартість використаних ТМЦ згідно декларації та акту списання за 2013 рік), а не вартість матеріалів, що безпосередньо пов`язані з отриманням доходу в сумі 866590,20грн. (вартість списаних матеріалів для виготовлення залізобетонних виробів, що безпосередньо пов`язана з отриманням доходу в сумі 722687,88грн, та вартість інших проданих товарів в сумі 143902,32 грн).
Відтак, ФОП ОСОБА_1 завищено витрати на вартість використаних ТМЦ на суму 597 997,80 грн, за рахунок включення вартості всіх списаних матеріалів (витрати на ЗБВ від реалізації яких не відбулось поступлення коштів), а не вартості матеріалів пов`язаних з одержанням доходу, оскільки не всі поставлені ФОП ОСОБА_1 ЗБВ були оплачені покупцями, а тому відносити до витрат вартість всіх списаних матеріалів для виготовлення ЗБВ без отримання доходу від реалізації товарів було передчасним та неправомірним; (1464588,00 - 866590,20=597 997,80).
Враховуючи зменшення перевіркою витрат на ЗБВ від реалізації яких не відбулось поступлення коштів на суму 597 997,80 грн. та збільшення інших витрат на суму 285 615,88 грн відповідачем встановлено завищення витрат ФОП ОСОБА_1 витрат за 2013р. всього у сумі 312381,92 грн. (597 997,80-296855,88=312381,92).
В частині розрахунку витрат за 2014 рік, суд встановив наступне.
Так, ФОП ОСОБА_1 до витрат включено всю вартість списаних матеріалів в сумі 852200,00 грн для виготовлення залізобетонних виробів (вартість використаних ТМЦ згідно декларації та акту списання за 2014 рік), а не вартість матеріалів, що безпосередньо пов`язані з отриманням доходу в сумі 479291,31 грн (вартість списаних матеріалів для виготовлення залізобетонних виробів, що безпосередньо пов`язана з отриманням доходу).
Таким чином, позивачем завищено витрати на вартість використаних ТМЦ на суму 372908,69 грн за рахунок включення вартості всіх списаних матеріалів (витрати на залізобетонні вироби від реалізації яких не відбулось поступлення коштів), а не вартості матеріалів пов`язаних з одержанням доходу, оскільки не всі поставлені ФОП ОСОБА_1 залізобетонні вироби були оплачені покупцями.
Також під час перевірки скориговано графу «інші витрати», до складу якої за 2014 рік позивачем віднесено суму 0 грн, проте відповідно до наданих документів перевіркою враховано до інших витрат суму в розмірі 290316,67 грн, що включає вартість послуг по виготовленню залізобетонних виробів ПСК «Прикарпаткоопбуд» в сумі 289007,00 грн, послуги банку в сумі 648,00 грн, оплата за послуги зв`язку в сумі 661,67грн.
Однак перевіркою встановлено, що позивачем завищено витрати на 244195,15 грн. та відповідно такі становлять 3038084,85грн (3282280,00 - 244195,15=3038084,85). ФОП ОСОБА_1 включено до витрат всю вартість списаних матеріалів в сумі 3255240,00 грн. для виготовлення залізобетонних виробів (вартість використаних ТМЦ згідно декларації та акту списання за 2015 рік), замість вартості матеріалів, що безпосередньо пов`язані з отриманням доходу в сумі 2685128,56 грн (вартість списаних матеріалів для виготовлення залізобетонних виробів, що безпосередньо пов`язана з отриманням доходу в сумі 1656595,56 грн, та вартість інших проданих товарів в сумі 1028533,00 грн).
Отже позивачем завищено витрати на вартість використаних ТМЦ на суму 570111,44 грн за рахунок включення вартості всіх списаних матеріалів (витрати на залізобетонні вироби від реалізації яких не відбулось поступлення коштів), а не вартості матеріалів пов`язаних з одержанням доходу, оскільки не всі поставлені ФОП ОСОБА_1 залізобетонні вироби були оплачені покупцями(3255240,00-2685128,56=570111,44)
Відповідно пункту 177.4 статті 177 ПК України (в редакції чинній до 1 січня 2015 року) до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.
Пунктом 138.1 статті 138 Кодексу визначено, що витрати, які враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.
Пунктом 138.2 статті 138 Кодексу передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, які підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
Відповідно до підпункту 139.1.1 пункту 139.1 статті 139 Кодексу до складу витрат не включаються витрати не пов`язані з провадженням господарської діяльності. Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Кодексу не включаються до складу витрат, витрати не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення - і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Норма пункту 177.4 статті 177 ПК України, в редакції чинній з 1 січня 2015 року, передбачає, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать, зокрема:
- 177.4.1. витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;
- 177.4.2. витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);
обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;
- 177.4.3. суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;
- 177.4.4. інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.
Отже, положення пункту 177.4 статті 177 ПК України (в редакції, чинній з 1 січня 2015 року) не містять прив`язки до поняття "операційної діяльності", разом з тим, прямо пов`язують витрати із безпосереднім отриманням доходу. Таким чином, для набуття права на облік витрат відповідно до положень зазначеної статті має бути наявним прямий зв`язок між понесеними витратами з отриманим доходом. При цьому зазначені у вказаній правовій нормі види витрат умовно можна віднести до категорій: прямі матеріальні витрати, на оплату праці, на сплату ЄСВ, інші витрати (загальновиробничі, адміністративні тощо).
Прямі матеріальні витрати пов`язані з отриманим доходом, тому такі витрати можуть бути обліковані виключно після того, як буде отримано дохід від реалізації готової продукції, товарів, робіт, послуг.
Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (пункт 177.2 статті 177 ПК України.
Відповідно до пунктів 6, 7 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року №318, витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.
Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені.
Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.
Отже, прямі матеріальні витрати пов`язані з отриманим доходом, тому такі витрати можуть бути обліковані виключно після того, як буде отримано дохід від реалізації готової продукції, товарів, робіт, послуг. Виключенням з цього правила може бути отримання підприємцем доходу від реалізації готової продукції, товарів, робіт, послуг раніше за заплановану дату оплати ним придбаних у постачальника товарів, робіт, послуг, які пов`язані з вже отриманим доходом. У такому випадку, і дохід і витрати обліковуються в тому звітному періоді, в якому вони фактично одержані, понесені (відповідно).
Слід зазначити, що відповідач належно в акті посилається на різні редакції пункту 177.4 статті 177 ПК України, до 01.01.2015 та після вказаної дати з огляду на охоплення перевіркою періоду господарської діяльності 2013-2015 роки.
Таким чином, висновки акту перевірки ґрунтуються на тому, що ФОП ОСОБА_1 у 2013 та 2015 роках включено до складу витрат всю вартість списаних матеріалів для виготовлення залізобетонних виробів, а не вартість матеріалів, що безпосередньо пов`язані з отриманням доходу, оскільки не всі залізобетонні вироби були оплачені покупцями, тобто у звітних періодах позивачем не було отримано доходу, пов`язаного з понесеними витрати, тому такі витрати безпідставно та передчасно віднесені ним до складу витрат, натомість вартість оплачених послуг, не включено до графи «інші витрати включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг». Також в актом перевірки встановлено відсутність в підтвердження витрат деяких первинних документів витрачених сум згідно з операціями, за результатами або за участю яких у податковому періоді 2015 року отримано дохід.
Також, як встановлено судом вище, позивачем не зазначалися у Книзі обліку доходів і витрат, реквізити документів, що підтверджують понесені витрати, а така заповнювалась підсумками щомісяця в порушення вимог п. 6 Порядку №481, то відповідач в силу приписів п. 86.10 ст. 86 та п.п. 54.3.2 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України був зобов`язаний самостійно визначити розмір податкових зобов`язань позивача за наслідками перевірки, для чого необхідно було встановити величини витрат позивача, пов`язаних з господарською діяльністю та доходів позивача, якого такі витрати стосуються на підставі первинних та розрахункових документів.
Згідно п. 1.13 акту перевірки при перевірці первинних облікових документів, які підтверджують оприбуткування та відвантаження ТМЦ підприємницької діяльності ОСОБА_1 методом охоплення суцільним рядком накладні представлені не всі.
У пункті 1.23 акту перевірки щодо аналізу дебіторської та кредиторської заборгованості то вказано, що відповідно до пояснення від 21.06.2016 ОСОБА_1 дебіторську та кредиторську заборгованість представити не може, оскільки бухгалтерський облік не ведеться.
Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач стверджує, що усі придбані матеріали були використані для виготовлення залізобетонних виробів, які були реалізовані ним в межах звітних періодів.
Проте, відповідач не заперечує реалізацію виготовлених позивачем залізобетонних виробів, однак вказує на те, що не всі поставлені залізобетонні вироби були оплачені покупцями, що свідчить про відсутність отримання доходу від реалізації такого товару. Також зазначає про ненадання позивачем всіх первинних документів за 2015 рік під час проведення перевірки щодо витрачених сум згідно з операціями, за результатами або за участю яких у податковому періоді отримано дохід. Вказані висновки відповідача не спростовані позивачем в ході розгляду справи.
Відтак, суд погоджується з висновками відповідача про завищення позивачем витрат у 2013-2015 роках.
Відповідно до положень ст.177 ПК України та за ставкою податку з доходів, зазначеною в пунктом 167.1 ст. 167 ПК України, відповідачем вірно проведено розрахунок податку з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності та донараховано ФОП ОСОБА_1 - 11 112,96 грн. за 2013рік, 15 547,40 грн. за 2014 рік та 10 6012,39 грн. за 2015 рік.
Щодо нарахування позивачу єдиного внеску, суд зазначає наступне.
Як встановлено в ході перевірки при веденні обліку сум, на які нараховується єдиний внесок, встановлено неналежне ведення Книги обліку доходів та витрат в порушення п.п. 16.1.2 п. 16.1 ст. 16, п. 176.1ст. 176, п. 177.10 ст. 177 ПК України.
Оскільки базою нарахування ЄСВ, як зазначає ДПІ, є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладанню податком на доходи фізичних осіб, то дані, зазначені в рядку 06 декларації про майновий стан і доходи мають збігатися з даними, зазначеними у звітності з єдиного внеску. Такі особи єдиний внесок мають нараховувати на суму, що визначається шляхом ділення річного чистого доходу (прибутку) на кількість календарних місяців, протягом яких він отриманий (на підставі Книги обліку доходів і витрат).
Надалі зазначається в Акті перевірки, що перевіркою встановлено заниження чистого оподатковуваного доходу за 2013-2015 роки на загальну суму 302 135,40 грн., чим порушено вимоги абз. 1 п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI. Зазначається також, що згідно з п. 11 ст. 8 Закону єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 ч. 1 ст. 4 Закону, встановлюється у розмірі 34,7 % визначеної пунктами 2 та 3 ч. 1 ст. 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
Платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування( пункт 4 частини першої статті 4 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 цього Закону для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
Частиною третьою статті 7 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.
За визначенням пунктів 4 та 5 частини першої статті 1 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок; мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Згідно абз.1 п.2 ч.1 ст.7 Закону, для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім`ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ним підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
Отже, для фізичних осіб - підприємців базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є сума доходу, отриманого від діяльності що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб, але не менше за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід та не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої п.4 ст.1 Закону України „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування .
Максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює за період 01.01.2013р. по 31.12.2015р. сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на місяць, за який нараховується дохід.
Згідно з п.11 ст.8 Закону, єдиний внесок, для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7% визначеного пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування внеску.
Слід зазначити, що як позивач, так і відповідач під час розгляду справи не заперечували, що позивач є платником єдиного внеску в рамках Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (п. 4 ч. 1 ст. 4; в редакції на час виникнення спірних відносин) та щодо його обов`язку за певних умов нараховувати та сплачувати єдиний внесок.
Верховний Суд у постанові від 02.07.2020 також зазначив, що збільшення грошового зобов`язання з військового збору та донарахування єдиного внеску є похідним від збільшення сум грошового зобов`язання з податку з доходів фізичних осіб. На цьому акцентують увагу і сторони, хоча доводи позивача ґрунтуються на правильному формуванні позивачем сум доходу для цілей нарахування ЄСВ.
Однак, у даному випадку, виходячи з вищенаведених висновків суду, доводи та висновки ДПІ щодо формування загального оподатковуваного доходу, витрат, чистого доходу та щодо донарахування ПДФО є обґрунтованими та вірними по суті, а відтак, відносно визначення ЄСВ, у суду відсутні підстави для висновку про безпідставність визначення ДПІ бази нарахування ЄСВ та донарахованої суми ЄСВ з урахуванням дотримання рівня максимальної величини.
Відповідно до ч. 4 ст. 25 вищезгаданого Закону орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону, недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
Відтак, враховуючи те, що ДПІ вірно визначена сума ЄСВ, яка не була нарахована та сплачена позивачем, прийняття оскаржуваної вимоги є правомірним у зв`язку з чим відсутні підстави для її скасування.
Щодо висновків ДПІ відносно військового збору .
Так, пунктом 16-1 Підрозділу 10 Розділу ХХ ПК України, який набрав чинності з 01.01.2015, передбачено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.
Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу (п.1.1.). Позивачем, не заперечується те, що він є платником військового збору.
Об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені ст. 163 ПК України, зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання) (п.п. 1.2 п. 16-1 підрозд. 10 розд. XX ПКУ).
Згідно з п.п. 164.1.3 п. 164.1 ст. 164 ПКУ загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із ст. 177 ПКУ.
Об`єктом оподаткування фізичної особи - підприємця є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (пункт 177.2 статті 177 Кодексу).
Ставка збору складає 1,5% об`єкта оподаткування (п.п. 1.3 п. 16-1 підрозд. 10 розд. ХХ ПКУ).
Отже, фізичні особи - підприємці (крім тих що обрали спрощену систему) за результатами звітного податкового року самостійно розраховують військовий збір в розмірі 1,5 відсотки чистого оподатковуваного доходу, відображають в річній податковій декларації та сплачують в терміни передбачені для сплати податку на доходи фізичних осіб за відповідний період.
У даному випадку, як звернув увагу Верховний Суд у постанові від 02.07.2020 по цій справі, що збільшення грошового зобов`язання, зокрема, з військового збору є похідним від збільшення сум грошового зобов`язання з податку з доходів фізичних осіб, тобто залежать від правильності визначення об`єкта оподаткування (чистого доходу) - різниці між загальним річним оподатковуваним доходом (виручкою у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Відтак, враховуючи вищенаведені висновки суду щодо правомірності визначення ДПІ загального доходу, витрат та чистого доходу за спірний період, суд не вбачає підстав для висновку щодо неправомірного чи необґрунтованого визначення ДПІ об`єкта оподаткування військовим збором. Враховуючи вимоги п. 123.1. ПК України, відповідно, відсутні також підстави для висновку про протиправність визначення штрафних санкцій.
З урахуванням встановлених обставин, доводи податкового органу щодо завищення позивачем понесених витрат і, відповідно, заниження податку на доходи з фізичних осіб, єдиного соціального внеску та військового збору за період, що перевірявся, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи, а тому суд погоджується з висновками податкового органу про правомірність збільшення позивачу суми грошового зобов`язання за зазначеними вище платежами, а відтак і про обґрунтованість оскаржуваної вимоги про сплату боргу та рішень про застосування штрафних санкцій.
Як встановлено в ході перевірки вказана сума була врахована при визначенні отриманого доходу позивача у 2013 та 2014 роках. Щодо не включення такої суми відповідачем до витрат, то суд вказує, що такого порушення відповідач при визначенні витрат позивача не встановив. Тоді як в наданих позивачем оновлених розшифровках витрат до декларацій, суми вартості матеріалів для ЗБВ відповідають списанню матеріалів на виготовлення ЗБВ (металопрокат, цемент, щебінь, пісок, ольвол, електроди), так ОСОБА_1 в 2013 році списано матеріалів на загальну суму 992249 гривень (з ПДВ), в 2014 році на загальну суму 695044,25 гривень (з ПДВ), в 2015 році на загальну суму 2235404 гривень (з ПДВ).
Щодо наведених у позовній заяві розрахунків позивача чистого доходу обґрунтованого загальним оподатковуваним доходом встановленим в ході проведення перевірки та з врахуванням визначених самостійно позивачем після проведення перевірки документально підтвердженими витратами, то слід зазначити, що суд не наділений повноваженнями замість податкового органу проводити перевірку показників бухгалтерської та податкової звітності суб`єктів господарської діяльності та в ході судового розгляду фактично проводити перевірку. Такі функції належать виключно відповідачу як суб`єкту владних повноважень.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В той же час, в адміністративному судочинстві діє принцип офіційності, який полягає в активній позиції суду щодо з`ясування всіх обставин у справі (пункт 4 частини 3 статті 2, частини 2, 4 статті 9, частина 4 статті 77, частина 6 статті 94 КАС України).
Суд вжив всіх заходів на з`ясування обставин, які мають значення для даної справи, в тому числі витребував пояснення і докази з власної ініціативи (ухвали суду про призначення до розгляду від 17.07.2020, ухвала суду про витребування доказів від 03.11.2020 та ухвала суду про витребування доказів від 30.12.2020).
Представлені відповідачем пояснення та докази у своїй сукупності дають підстави вважати що оскаржувані рішення є правомірними, прийнятими обґрунтовано, з дотриманням норм чинного законодавства.
Щодо неподання відзиву на позовну заяву Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області.
Згідно ч. 4 ст. 159 КАС України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
Відповідачем не повідомлено суду причин неподання відзиву на позов.
Крім цього, відповідно до вимог ч. 2 ст. 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
При цьому суд враховує, що дана справа неодноразово розглядалась судами різних інстанцій, відповідач скористався правом надання письмових пояснень від 04.09.2020, 16.11.2020, 20.11.2020, 17.02.2021 у яких навів заперечення щодо задоволення позову та обґрунтування щодо спростування тверджень позивача, а тому, неподання відповідачем відзиву на позовну заяву, з врахуванням принципу офіційності, не кваліфікується як визнання позову останнім.
У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Відтак, підсумовуючи все вищенаведене у сукупності щодо всіх оскаржуваних рішень, суд приходить до висновку, що всі оскаржувані рішення відповідають вимогам податкового законодавства. Досліджені та оцінені судом докази у справі вказують на обґрунтованість оскаржуваних рішень, які є вірними по суті.
За змістом статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до вимог статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зважаючи на висновок суду про необґрунтованість адміністративного позову в силу вимог статті 139 КАС України не підлягають стягненню із відповідача суб`єкта владних повноважень судового збору та витрат на правничу допомогу.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
В задоволенні позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , фактична адреса проживання АДРЕСА_1 );

відповідач - Головне управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області (, вул. Незалежності, 20, м. Івано-Франківськ, 76018).

Суддя /підпис/ Микитин Н.М.