Справа № 120/3345/20-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2021-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 р. Справа № 120/3345/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Слободонюка М.В.,

секретаря судового засідання: Панасюк В.В.

представників позивача: адвокатів Арустамян А.Е., Опанасюка П.П.

представника відповідача: Тимошевської Ю.Й.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом: фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до: Головного управління ДПС у Вінницькій області

про: визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа підприємець ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області (надалі також відповідач, ГУ ДПС у Вінницькій області) та з урахуванням поданої до відкриття провадження у справі заяви про часткове відкликання позовних вимог просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 19.12.2017 № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 352 721,12 грн., у тому числі 235 147,41 грн. основного платежу та 117 573,71 грн. штрафної санкції;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 19.12.2017 № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору в загальній сумі 23 819,70 грн., у тому числі 19 055,76 грн. основного платежу та 4763,94 грн. штрафної санкції;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 19.12.2017 № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ в загальній сумі 366598,50 грн., у тому числі 244 299 грн. основного платежу та 122 199,50 грн. штрафної санкції;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 19.12.2017 № , яким зменшено розмір від`ємного значення з ПДВ за грудень 2016 року в сумі 22 936 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 19.12.2017 № , яким застосовано штраф в сумі 283,19 грн. за порушення граничних строків реєстрації податкової накладної № 14 від 18.04.2016 року та штраф в сумі 7469 грн. за відсутність реєстрації податкових накладних на суму 14 938 грн.

Заявлені позовні вимоги мотивовано тим, що оскаржувані рішення відповідача ґрунтуються на висновках акту перевірки № 2876/1305/ НОМЕР_1 від 05.12.2017, які не відповідають нормам податкового законодавства. Зокрема, позивач вказує на безпідставне невизнання відповідачем усіх задекларованих сум її витрат та застосування до спірних правовідносин положень наказу Міністерства транспорту України № 43 від 10.02.1998 «Норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті», який призначений виключно для планування потреб підприємств (юридичних осіб) та взагалі не може бути застосованим до фізичних осіб-підприємців, оскільки в даному випадку позивач при нормуванні норм витрат дизельного палива керувався власними замірами реальних витрат пального, затверджених відповідними наказами. Позивач наголошує на тому, що усі витрати на придбання ним палива та запчастин у межах господарської діяльності підтверджені належними документами (фіскальними чеками, накладними) та відображені в Книзі обліку доходів та витрат. А тому висновок відповідача про не використання у господарській діяльності придбаних ПММ та запчастин вважає безпідставним, необґрунтованим та таким, що містить бездоказове припущення. Крім іншого звертає увагу суду на протиправність застосування відповідачем штрафної санкції по податку на доходи фізичних осіб та податку на додану вартість в розмірі 50% згідно оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, позаяк відсутні ознаки повторності визначення контролюючим органом грошового зобов`язання протягом 1095 днів, що передбачено пунктом 123.1 ст. 123 ПК України.

З огляду на викладене, на переконання позивача, оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесені з порушенням вимог податкового законодавства, а тому є протиправними та підлягають скасуванню.

Ухвалою від 20.08.2020 судом відкрито провадження у справі за вказаним позовом та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову заперечує, зазначає, що посадові особи контролюючого органу при проведенні перевірки позивача та оформленні її результатів діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України, а рішення, прийняті за результатами перевірки, є законними. Звертав увагу суду, що у ході перевірки позивача були виявлені обставини, які дають підстави вважати, що позивачем в 2015-2016 роках включено до складу витрат вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей (дизельне паливо, тощо), які документально не підтверджені, використані не в господарській діяльності позивача та не пов`язані з отриманням доходу. У зв`язку з цим вважає, що контролюючим органом правомірно донараховано позивачу суми податку на доходи фізичних осіб, податку на додану вартість, військового збору, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування прийнятих податкових повідомлень-рішень. Крім того вказує на те, що в ході перевірки були виявлені факти порушення строків реєстрації податкових накладних, що зумовило застосування до позивача передбаченої відповідальності у вигляді штрафу.

Ухвалою від 05.10.2020 судом в межах підготовчого провадження за клопотанням представника позивача було призначено судово-економічну експертизу, проведення якої доручено атестованому судовому експерту Луценко Ганні Євгенівні. Втім, у зв`язку з ненаданням позивачем усіх необхідних для призначення експертизи документів, а також нездійснення оплати за її проведення, 22.02.2021 експертом надіслано суду Повідомлення № 1/1/2020 про неможливість надання висновку судово-економічної експертизи.

За таких обставин, 24.02.2021 судом постановлено ухвалу про поновлення провадження у справі та продовження проведення підготовчого засідання.

Надалі, ухвалою від 23.03.2021 судом задоволено клопотання представника відповідача та в порядку ст. 52 КАС України здійснено заміну Головного управління ДПС у Вінницькій області на його правонаступника, яким є Головне управління ДПС у Вінницькій області як відокремлений підрозділ ДПС України.

Також в цей же день судом постановлена протокольна ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 16.04.2021.

16.04.2021 судовий розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою відповідача на 29.04.2021. В подальшому, розгляд справи призначався на 21.05.2021, де оголошувалась перерва до 02.06.2021, а потім 09.06.2021.

У судовому засіданні представники позивача повністю підтримали заявлені позовні вимоги та надали пояснення згідно з обґрунтуваннями, наведеними у позовній заяві. Просили суд адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Вважає, що позов є необґрунтованим, у зв`язку з чим відсутні підстави для його задоволення.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець у виконавчому комітеті Вінницької міської ради 04.07.2006, номер запису про реєстрацію 0001668, та перебуває на податковому обліку в контролюючому органі з 05.07.2006. Крім того, позивач зареєстрована як платник ПДВ з 15.08.2011.

Посадовою особою ГУ ДФС у Вінницькій області (наразі ГУ ДПС у Вінницькій області) в період часу з 15.11.2017 по 28.11.2017 була проведена документальна планова виїзна перевірка ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів за період з 01.10.2014 по 31.12.2016, правильності обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 31.12.2016.

За результатами даної перевірки складено акт за № 2876/1305/ від 05.12.2017 (надалі акт перевірки), у висновках якого встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 , з поміж іншого, вимог:

п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 ПК України, в результаті чого визначено суму податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за період, що перевірявся на 235147,41 грн., в тому числі за 2015 рік 112991,00 грн., за 2016 рік 122156,41 грн.;

п.п. «г» п. 198.5 ст. 198, п. 198.6 ст. 198 ПК України, у результаті чого занижено податок на додану вартість у періоді, що перевірявся на загальну суму 244399,00 грн., в т.ч. за грудень 2015р. 68335,00 грн., за лютий 2016р. 355,00 грн., за березень 2016р. 4882,00 грн., за травень 2016р. 9391,00 грн., за грудень 2016р. 161436,00 грн.;

п. 201.10 ст. 201 ПК України, що полягало в порушення строків реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних на загальну суму ПДВ, зазначену в таких накладних, - 17769,85 грн.;

завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (переноситься до рядка 16.1 декларації наступного звітного (податкового) періоду) за грудень 2016р. на суму 22936,00 грн.;

п.п. 1.2, 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, у результаті чого визначено суму військового збору у періоді, що перевірявся, на загальну суму 19055,76 грн., в т. ч. за 2015р. 8876,06 грн., за 2016р. 10179,70 грн.

На підставі встановлених перевіркою порушень, відповідачем 19.12.2017 прийняті наступні податкові повідомлення-рішення:

- № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 352 721,12 грн., у тому числі 235 147,41 грн. основного платежу та 117 573,71 грн. штрафної санкції;

- № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору в загальній сумі 23 819,70 грн., у тому числі 19 055,76 грн. основного платежу та 4763,94 грн. штрафної санкції;

- № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ в загальній сумі 366598,50 грн., у тому числі 244 299 грн. основного платежу та 122 199,50 грн. штрафної санкції;

- № , яким зменшено розмір від`ємного значення з ПДВ за грудень 2016 року в сумі 22 936 грн.;

- № , яким застосовано штраф в сумі 283,19 грн. за порушення граничних строків реєстрації податкової накладної № 14 від 18.04.2016 року та штраф в сумі 7469 грн. за відсутність реєстрації податкових накладних на суму 14 938 грн.

Надаючи оцінку оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням, суд виходить із наступного.

Так, висновки контролюючого органу щодо порушення позивачем п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 ПК України ґрунтуються на тому, що позивачем включено до складу витрат вартість придбання паливно-мастильних матеріалів (дизельне паливо, тощо) на суму 1270384,20 грн., в т.ч. за 2015р. 591737,50 грн., за 2016р. 678646,70 грн., які, за твердженням відповідача, документально не підтверджені, використані не в господарській діяльності та не пов`язані з отриманням доходів.

Зокрема, під час перевірки було встановлено, що позивачем згідно первинних бухгалтерських документів, а саме товарних (прибуткових) накладних, податкових накладних придбано товарно-матеріальні цінності (дизпаливо) на протязі 2015р. - 44820,60 л на суму 612649,10 грн. (без ПДВ), та на протязі 2016р. 83409,09 л на суму 1148063,09 грн. (без ПДВ).

При цьому, відповідно до акту виконаних робіт, товарно-транспортних накладних, податкових накладних, наданих підприємцем до перевірки, встановлено, що ФОП ОСОБА_1 було надано послуг по перевезенню вантажними транспортними засобами по маршруту на 27214 км в 2015 році та на 36511 км в 2016 році.

В той же час, згідно довідки про залишки товарно-матеріальних цінностей ФОП ОСОБА_1 вказує на те, що станом на 31.12.2014 такі залишки становлять 0 грн., станом на 31.12.2015 0 грн., та станом на 31.12.2016р. також становлять 0 грн.

Натомість, в ході перевірки контролюючим органом проведено власний розрахунок норм витрати палива і мастильних матеріалів на належних позивачу транспортних засобах, з урахуванням методики розрахунку визначеної Наказом Міністерства транспорту України № 43 від 10.02.1998 та зроблено висновок про те, що ФОП ОСОБА_1 використано дизельного палива за 2015 рік в кількості 13579,65 л на суму 191259,58 грн., та за 2016 рік в кількості 18206,78 л на суму 222183,11 грн. (додатки № 5, 6 Акту перевірки).

Враховуючи вищезазначене відповідач вважає, що ФОП ОСОБА_1 в 2015-2016 роках було придбано та фактично використано товарно-матеріальні цінності на суму 814880,68 грн., у зв`язку з чим в ході перевірки доходить висновку про заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу в сумі 1270384,20 грн., в т. ч. за 2015р. в сумі 591737,50 грн. та за 2016р. в сумі 678646,70 грн. Як наслідок, на переконання відповідача, ФОП ОСОБА_1 занизила суми податку, що підлягає сплаті до бюджету на 235147,41 грн., в т.ч. за 2015р. на 112991 грн. та за 2016р. на 122156,41 грн.

Однак з такими висновками відповідача суд погодитись не може з огляду на наступне.

Законодавчим актом, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства є Податковий кодекс України від 2 грудня 2010 року N 2755-VI (надалі ПК України).

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, регламентується положеннями статті 177 ПК України (в редакції, що діяла в період, що перевірявся).

За змістом пункту 177.2 статті 177 ПК України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до підпункту 177.4.1 пункту 177.4 статті 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.

В той же час згідно підпункту 177.4.5 цієї ж норми, не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Як зазначено у пункті 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Згідно пункту 177.10 статті 177 ПК України фізичні особи - підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Отже, аналіз зазначених вище положень податкового законодавства дає підстави для висновку про те, що фізична особа підприємець має право віднести будь-які витрати до складу витрат за умови їх здійснення в межах власної господарської діяльності та їх належного документального підтвердження і відображення таких витрат у Книзі обліку доходів і витрат.

Судом встановлено та відповідачем в акті перевірки не заперечуються обставини надання зі сторони позивача до перевірки документів (фіскальні чеки РРО, виписки з банківського рахунку, податкові накладні), які підтверджують понесення витрат на придбання дизельного палива за 2015 рік в кількості 44820,60 л на суму 612649,10 грн. (без ПДВ), та за 2016 рік в кількості 83409,09 л на суму 1148063,09 грн. (без ПДВ).

Поряд із цим робиться висновок про те, що понесені позивачем у 2015-2016 роках витрати на загальну суму 1270384,20 грн. не знайшли свого підтвердження, так як на думку контролюючого органу ФОП ОСОБА_1 у перевіряємий період використано значно менше дизельного пального, аніж про це вказано позивачем, і при цьому не відображено жодних залишків товарно-матеріальних цінностей на кінець звітного періоду, що вказує на завищення чистого оподатковуваного доходу.

В якості підстави для зменшення задекларованої позивачем суми витрат відповідачем здійснено посилання на наказ Міністерства транспорту України від 10.02.1998 № 43 «Норми витрати палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті», положення якого і застосовувались перевіряючим ревізором при власному розрахунку використання підприємцем дизельного пального в 2015-2016 роках.

Проте, застосування відповідачем до спірних правовідносин та врахування при проведених розрахунках «Норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті», які затверджені наказом Міністерства транспорту України від 10.02.98 N 43, є безпідставним, оскільки цей галузевий нормативний акт призначений для планування потреби підприємств, організацій та установ в паливно-мастильних матеріалах і контролю за їх витратами, ведення звітності, запровадження режиму економії і раціонального використання нафтопродуктів, тобто може бути застосованим лише щодо визначеного в ньому кола суб`єктів, до яких позивач, будучи фізичною особою-підприємцем, не відноситься. Крім того, зазначений нормативно - правовий акт не може визначати прав та обов`язків позивача, оскільки не пройшов державної реєстрації в Міністерстві юстиції України.

У той же час витрати на придбання паливно-мастильних матеріалів конкретного платника, що підлягають врахуванню при визначенні його оподатковуваного доходу, не обов`язково мають дорівнювати цим нормативам. А відтак відповідні витрати мають визнаватися на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.07.2020 у справі № 826/13368/15, яка враховується судом згідно ч. 5 ст. 242 КАС України.

Із цього слідує, що висновки і власні розрахунки відповідача про невикористання позивачем придбаних товарно-матеріальних цінностей (дизельного палива) в господарській діяльності не ґрунтуються на вимогах закону та вочевидь не можуть відповідати дійсності.

Разом із тим судом встановлено, що з метою обліку пального під час здійснення господарської діяльності позивач керувався власними, емпірично встановленими нормами витрат пального, які розраховані з огляду на характеристики, технічний стан та рік випуску належних йому автомобілів, та враховують вагу вантажів, які перевозяться.

Відповідно, з метою планування потреб у паливно-мастильних матеріалах, контролю та обліку витрат палива при здійсненні перевезень вантажів під час провадження господарської діяльності, позивачем було заміряно реальні витрати пального, які затверджено наказом № 5 від 15.12.2013, яким встановлено норму витрат палива для автомобіля SCANIA R 124LA з причіпом STAS SZ33-6V в розмірі 25 літрів/100 км для роботи без навантаження та 52,9 літрів/100км для роботи з повним навантаженням; наказом № 3 від 22.11.2014, яким встановлено норму витрат палива для автомобіля Scania R124 з причіпом KOGEL НОМЕР_2 в розмірі 25 літрів/100 км для роботи без навантаження та 52,51 літрів/100 км для роботи із повним навантаженням; наказом № 1 від 02.08.201, яким встановлено норму витрат палива для автомобіля Scania R 164L480 з причіпом Benalu НОМЕР_3 -1 в розмірі 27,5 літрів/ 100 км для роботи без навантаження та 55,1 літрів/100 км для робот із повним навантаженням.

Прийняттю зазначених наказів передували контрольні заміри витрат палива для вантажних автомобілів та складання комісійних Актів № 1 від 15.12.2013, № 2 від 22.11.2014, № 1 від 02.08.2013 контрольних замірів норм витрат дизельного палива відповідно.

Отже, при нормуванні витрат дизельного палива та задоволення потреб рухомого складу транспортних засобів у паливно-мастильних матеріалів, позивач керувався фактичними нормами витрат, розрахованими щодо кожного конкретного автомобіля виходячи із визначених для нього показників, а відповідні витрати пального в цьому разі були підтверджені наявними відповідними первинними документами.

З огляду на викладене суд доходить висновку про необґрунтованість доводів контролюючого органу про завищення позивачем витрат, виходячи із розрахунку витрат палива та мастильних матеріалів відповідно до Норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, які затверджені наказом Міністерства транспорту України від 10.02.98 N 43 та їх не підтвердженням в господарській діяльності платника.

В цьому контексті суд вважає також безпідставними висновки відповідача щодо збільшення податкових зобов`язання зі сплати військового збору згідно податкового повідомлення-рішення від 19.12.2017 № в загальній сумі 23819,70 грн., адже об`єктом оподаткування військовим збором згідно пункту 16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень ПК України є доходи, визначені ст. 163 ПК України. А оскільки відповідач помилково вважає про заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу за 2015 та 2016 роки, тому, відповідно, є помилковим і наступним його висновок про заниження сум військового збору за 2015 рік на 8876,06 грн. та за 2016 рік на 10179,70 грн. Тобто, в цьому випадку суд констатує, що вимога щодо збільшення грошових зобов`язань з військового збору є похідною за своєю суттю, оскільки безпосередньо пов`язана із збільшенням загального оподаткованого доходу як бази оподаткування і цим податком.

Щодо висновків акту перевірки про заниження позивачем податку на додану вартість в перевіряємий період та завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового періоду за грудень 2016 року на суму 22936 грн., то суд зазначає таке.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг.

Згідно з п.п. «г» п. 198.5 ст. 198 ПК України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі, якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

Перевіркою встановлено, що на порушення п.п. «г» п. 198.5 ст. 198, п. 198.6 ст. 198 ПК України позивачем не нараховано податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу (виходячи з вартості їх придбання), за товарами/послугами, під час такого придбання яких суми податку були включені до складу податкового кредиту, у разі якщо такі товари/послуги призначаються для їх використання або починають використовуватися в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку, у результаті чого занижено податок на додану вартість за грудень 2015 р. в сумі 84278 грн., за грудень 2016 р. в сумі 182554 грн.

Даний висновок відповідача ґрунтується виключно на тому, що протягом 2015-2016 років позивачем було придбано ТМЦ (дизельне паливо), суми податку під час придбання яких були включені до податкового кредиту, однак в подальшому була відсутня реалізація таких ТМЦ, і які згідно довідки позивача не значаться в залишках товарів станом на 31.12.2015 та 31.12.2016. Тобто, відповідач в цьому випадку вважає, що такі ТМЦ (дизельне паливо) були використані в операціях, що не є господарською діяльністю платника. Одночасно із цим вказує, що до перевірки ФОП ОСОБА_1 не надала жодних документів, які підтверджують використання придбаного товару в господарській діяльності.

Надаючи оцінку цим доводам відповідача суд зважає на те, що обставини використання позивачем придбаних ТМЦ (дизельне паливо) у власній господарській діяльності пов`язаній із задоволенням потреб транспортних засобів у паливно-мастильних матеріалах, встановлювалися судом при вирішенні питання щодо віднесення відповідних витрат до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних із отриманням доходів, про що було наведено вище.

Відносно вказівки відповідача на відсутність залишків ТМЦ на кінець звітного періоду, як і ненадання інших відомостей щодо з`ясування відстані пройдених маршрутів, ТТН, подорожніх листів, тощо, то слід зазначити, що в цьому випадку позивач, будучи на загальній системі оподаткування, має обов`язок вести Книгу обліку доходів і витрат. Форма та Порядок ведення Книги обліку доходів і витрат затверджені наказом Міндоходів від 16.09.2013 року № 481. Порядком ведення Книги обліку доходів і витрат не передбачено ведення залишку товарних запасів фізичними особами - підприємцями на загальній системі оподаткування. Поняття «запаси» визначено П(С)БО 9 «Запаси». Водночас, п. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1996 року № 996 передбачено, що бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який веде підприємство. Тобто, в цьому випадку дія цього Закону не поширюється на таку категорію суб`єктів господарювання як фізичні особи - підприємці. Отже, нормами чинного законодавства обов`язок щодо ведення товарних запасів фізичними особами - підприємцями на загальній систем оподаткування не передбачений.

Тому твердження контролюючого органу про те, що оскільки придбані ТМЦ не значиться в позивача в залишках станом на 31.12.2015 та 31.12.2016, тому вони використані в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку, є безпідставним. В цьому випадку, як зазначалося судом вище, придбані ТМЦ (дизельне паливо) були використані позивачем в перевіряємий період для забезпечення рухомого складу транспортних засобів, тобто в межах господарської діяльності позивача.

Таким чином висновок відповідача про заниження позивачем податку на додану вартість у періоді, що перевірявся, на загальну суму 244399 грн. суд визнає необґрунтованим. Як наслідок, не має підстав вважати правомірним посилання контролюючого органу на завищення позивачем суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового періоду за грудень 2016 року на суму 22936 грн., оскільки останнє є пов`язаним із попереднім.

Крім іншого суд вважає, що при винесені оскаржуваних податкових повідомлень рішень від 19.12.2017 № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ, відповідачем неправомірно проведено розрахунок штрафної санкції виходячи із 50 % від суми нарахованого зобов`язання.

Так, порядок накладення на платника штрафних санкцій у разі визначення контролюючим органом суми податкового зобов`язання передбачено ст. 123 ПК України.

Зокрема, згідно п. 123.1 ст. 123 ПК України у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов`язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, то це тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Однак при повторному протягом 1095 днів визначенні контролюючим органом суми податкового зобов`язання з цього податку, зменшення суми бюджетного відшкодування - тягне за собою накладення на платника податків штрафу у розмірі 50 відсотків суми нарахованого податкового зобов`язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Тобто, штраф у розмірі 50 відсотків може бути застосовано лише тоді, коли контролюючим органом повторно протягом 1095 днів визначено сума податкового зобов`язання з відповідного податку.

Із розрахунку штрафних санкцій до згаданих вище податкових повідомлень-рішень слідує, що ревізор-інспектор визначаючи штраф в розмірі 50% взяла до уваги постанову Вінницького апеляційного суду від 20.10.2016 по справі № 802/874/14-а.

Втім, зі змісту цієї постанови вбачається, що предметом судового оскарження у справі № 802/874/14-а було податкове повідомлення рішення Вінницької ОДПІ від 10.07.2013 № , яким ФОП ОСОБА_1 визначено грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб.

Виходячи з положень ст.ст. 54, 58 ПК України грошове зобов`язання платника податків визначається саме контролюючим органом та відображається у податковому повідомленні-рішенні. При цьому норми ст. 123 ПК України не ставляться в залежність від факту узгодження такого зобов`язання, а тому штрафна санкція в розмірі 50% може бути застосована тільки тоді, коли з моменту винесення попереднього податкового повідомлення-рішення не пройшло 1095 днів до моменту наступного визначення суми податкового зобов`язання з цього податку контролюючим органом.

Судом встановлено, що попереднє податкове повідомленні-рішення, яким позивачу визначено податкове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб прийняте контролюючим органом 10.07.2013, а дане податкове зобов`язання з цього ж платежу визначено 19.12.2017, тобто поза межами 1095 днів. Отже підстав для застосування штрафної санкції в розмірі 50% у відповідача не було.

Що ж до визначення штрафної санкції в розмірі 50% по податку на додану вартість згідно податкового повідомлення-рішення від 19.12.2017 № , то суд враховує, що предметом судового оскарження у справі № 802/874/14-а, на яку посилається ревізор у своєму розрахунку, не були податкові зобов`язання з податку на додану вартість. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів про те, що на протязі 1095 днів мало місце повторне визначення позивачу податкового зобов`язання по відповідному платежу. Відтак, правових підстав для застосування штрафної санкції у наведеному вище розмірі у даному випадку у відповідача також не було.

Як зазначено у частині другій статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Приймаючи рішення у справі суд зважає на те, що в межах даного спору суд не проводив перевірку правильності визначення кількісних (математичних) величин задекларованих позивачем сум, а констатував безпідставне невизнання відповідачем задекларованих витрат позивача, пов`язаних із придбанням та використанням у господарській діяльності ТМЦ (дизельного палива) та застосування до спірних правовідносин положень Наказу Міністерства транспорту України від 10.02.1998 № 43, що, в свою чергу призвело до помилкового наступного визначення податкових зобов`язань із податку на доходи фізичних осіб, військового збору та податку на додану вартість.

Водночас суд зауважує, що повноваження щодо визначення суми грошових зобов`язань та застосування штрафних (фінансових) санкцій за порушення норм законів з питань оподаткування або іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, є дискреційним повноваженням таких контролюючих органів. Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності рішення передбаченим у законі критеріям, не повинен підміняти контролюючий орган та перебирати на себе його повноваження щодо нарахування платнику податків грошових зобов`язань та штрафних санкцій в інших розмірах.

В даному випадку у межах спірних правовідносин визначення правильності об`єкту оподаткування та сум грошових зобов`язань, що підлягають сплаті позивачем, потребують складних арифметичних та методологічних розрахунків, що не входить до компетенції суду, а тому можливості самостійного визначення судом правильної суми податкових зобов`язань виходячи із належного об`єкту оподаткування як і часткового скасування оспорюваних податкових повідомлень-рішень у цьому разі не має.

Враховуючи вищевикладені обставини суд приходить до переконання, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 19.12.2017 № , від 19.12.2017 № , від 19.12.2017 № , від 19.12.2017 № у зв`язку зі своєю протиправністю належить скасувати у повному обсязі.

Що ж до податкового повідомлення-рішення від 19.12.2017 № , яким до позивача застосовано штраф в сумі 283,19 грн. за порушення граничних строків реєстрації податкової накладної № 14 від 18.04.2016 року та штраф в сумі 7469 грн. за відсутність реєстрації податкових накладних на суму 14 938 грн., то в цій частині суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно п. 201.10 ст. 201 ПК України ( в редакції, яка існувала на момент виникнення спірних правовідносин) при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних має бути здійснена протягом 15 календарних днів, наступних за датою виникнення податкових зобов`язань, відображених у відповідних податкових накладних та/або розрахунках коригування. У разі порушення цього терміну застосовуються штрафні санкції згідно з цим Кодексом.

Розмір штрафних санкцій та порядок його застосування визначається згідно ст. 120-1 ПК України.

Так, як з`ясовано судом, в ході проведеної перевірки контролюючим органом було встановлено, що позивачем порушено граничні терміни реєстрації податкової накладної № 14 від 18.04.2016 на 2 дні, у зв`язку з чим застосовано штраф у розмірі 10% від суми ПДВ за такою накладною, що становить 283,19 грн.

Крім того позивачем не були зареєстровані податкові накладні на загальну суму 14938 грн., зокрема за лютий 2015р. на покупця ТОВ «Вінниця-Млин» на суму ПДВ 7652,73 грн., за квітень 2015р. на ТОВ «Стан-Плюс» на суму ПДВ 5868,4 грн., за травень 2015р. на ТОВ «Вінниця-Млин» на суму ПДВ 1416,67 грн., у зв`язку з чим застосовано штраф в розмірі 50%, що становить 7469 грн.

Суд враховує, що дані висновки відповідача ні в позовній заяві ні в ході судового розгляду справи позивачем спростованими не були. Більше того, позовна заява взагалі не містить жодних обґрунтувань щодо протиправності такого рішення.

За наведених обставин суд вважає, що в цьому разі не має підстав для скасування податкового повідомлення-рішення від 19.12.2017 № , а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість основних доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та дій і докази, надані стороною позивача, суд приходить до переконання про часткове задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує положення частини 3 статті 139 КАС України, згідно якої при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При зверненні до суду позивачем згідно квитанції АТ КБ «Приватбанк» № 0.7.1 від 14.08.2020 сплачено судовий збір в сумі 10049,46 грн.

Оскільки судом частково задоволено адміністративний позов на загальну суму податкових зобов`язань 766075,32 грн., тому частка понесених витрат на оплату судового збору, що підлягає відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача становить 7660,75 грн. (тобто 1% від суми задоволених позовних вимог п.п. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір).

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 143, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати прийняті Головним управлінням ДФС у Вінницькій області податкові повідомлення-рішення від 19.12.2017 № , від 19.12.2017 № , від 19.12.2017 № , від 19.12.2017 № .

У іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 7660,75 грн. (сім тисяч шістсот шістдесят гривень 75 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 11.06.21.

Інформація про учасників справи:

Позивач: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Головне управління ДПС у Вінницькій області як відокремлений підрозділ ДПС України, код ЄДРПОУ ВП 44069150, місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21028.

Суддя Слободонюк Михайло Васильович