Справа № 160/8003/21
Суддя: Віхрова Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2021-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 червня 2021 року Справа № 160/8003/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Віхрової В.С.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
19.05.2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якій просить:
- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах;
- зобов`язати відповідача зарахувати до спеціального стажу для призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до п. а ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення, за Списком № 1 трудовий стаж з 22.03.1983 року по 03.10.1988 року;
- зобов`язати відповідача зарахувати до загального стажу для призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до п. а ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення трудовий стаж з 22.03.1983 року по 17.02.1992 року і з 07.09.1993 року по 23.06.1994 року;
- зобов`язати відповідача, враховуючи загальний та спеціальний стаж позивача, призначити йому пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. а ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення за Списком № 1 з дати подачі документів про призначення пенсії з 11.01.2021 року, тобто з дня звернення із заявою при призначення пенсії.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що ОСОБА_1 11.01.2021 року звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком за списком №1. Листом від 01.02.2021 року відповідачем відмовлено у призначенні пенсії, вказавши, що загальний стаж на дату звернення складає 20 років 5 місяців 4 дні і право на призначення пенсії за віком по списку №1 у позивача відсутнє. Відповідачем не зараховано період роботи позивача з 22.03.1983 року по 17.02.1992 року і з 07.09.1993 року по 23.06.1994 року до загального стажу, та з 22.03.1983 року по 03.10.1988 року до пільгового стажу. Позивач зазначає, що має необхідні записи в трудовій книжці, що підтверджують стаж його роботи. Уточнюючими довідками підтверджено пільговий характер роботи позивача, а тому відповідач повинен був призначити пенсію на пільгових умовах з дня звернення, а саме з 11.01.2021 року. Вказане стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.
Частиною 2 ст. 257 КАС України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 261 КАС України, відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі. Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.
У відповідності до ч.1 ст. 262 КАС України, розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.05.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
08.06.2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування правової позиції зазначив, що для підтвердження пільгового характеру робіт позивачем надана трудова книжка серії НОМЕР_1 , що не містить записів про характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається періоди роботи. При дослідженні трудової книжки були встановлені виправлення в записі №2 від 17.02.1992 року про звільнення з роботи, в записі №11 від 23.06.1994 про звільнення з роботи відсутнє посилання на статтю Кодексу Законів про працю України. Записи в трудовій книжці серії НОМЕР_1 внесені з порушенням встановленого порядку. На підставі вищевикладеного, Головне управління не має законних підстав для зарахування ОСОБА_1 періодів його роботи на Павлоградському хімічному заводі з 22.03.1983 року по 17.02.1992 року, з 07.09.1993 року по 23.06.1994 року до загального трудового стажу. Періоди роботи позивача зазначені у довідці №1 від 06.01.2021 року не відповідають періодам його роботи на виробництві вибухових речовин, зазначених в трудовій книжці серії НОМЕР_1 . Згідно записів трудової книжки позивач працював на виробництві промислових вибухових речовин з 30.05.1984 року по 14.02.1986 року. З огляду на вищезазначене, Головне управління не має законних підстав для зарахування ОСОБА_1 періоду роботи на Павлоградському хімічному заводі з 22.03.1983 року по 03.10.1988 року як до загального, так і до пільгового стажу робіт.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 .
Позивач 11.01.2021 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії.
Додатково повідомлено, що до пільгового стажу по Списку № 1 не зараховано періоди:
- з 22.03.1983 року по 03.10.1988 року в довідці № 1 від 06.01.2021 року, виданій ДП «Павлоградський хімічний завод», період роботи на виробництві вибухових речовин не відповідає даним трудової книжки, в якій зазначено, що позивач працював на даному виробництві лише з 30.05.1984 року по 13.02.1986 року. Зазначено, що підставою видачі пільгової довідки не можуть бути лише архівні накази;
До загального стажу не зараховано періоди:
- з 22.03.1983 року по 17.02.1992 року виправлення дати звільнення, що суперечить Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993 року;
- з 07.09.1993 року по 23.06.1994 року відсутнє посилання на статті КЗпП при звільненні, що суперечить Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993 року.
Не погоджуючись з відмовою у призначенні пенсії, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За правилами частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, з яким кореспондується обов`язок держави щодо його забезпечення. Реалізація цього обов`язку здійснюється органами державної влади відповідно до їх повноважень.
Зазначене у вказаній статті право деталізоване у Законах України від 05.11.1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788) та від 09.07.2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058).
Закон України «Про пенсійне забезпечення» відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій, спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих; та гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.
Згідно зі статтею 1 Закону №1788 громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
У відповідності до пункту а статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення право на пенсію за віком на пільгових умовах мають працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Згідно статті 14 Закону України Про пенсійне забезпечення працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) по видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, - за списком робіт і професій, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 25 років, а працівники провідних професій на цих роботах: робітники очисного вибою, прохідники, вибійники на відбійних молотках, машиністи гірничих виймальних машин, сталевари, горнові, агломератники, вальцювальники гарячого прокату, оброблювачі поверхневих дефектів металу (вогневим засобом вручну) на гарячих дільницях, машиністи кранів металургійного виробництва (відділень нагрівальних колодязів та стриперних відділень), - за умови, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 20 років. Такий же порядок пенсійного забезпечення поширюється і на працівників, безпосередньо зайнятих повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничо-рятувальних частин) на шахтах по видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, що реструктуруються або знаходяться в стадії ліквідації, але не більше 2 років.
При наявності стажу на підземних роботах менше 10 років у чоловіків і менше 7 років 6 місяців у жінок за кожний повний рік цих робіт пенсійний вік, встановлений статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування знижується на 1 рік.
Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року за № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно з п. 20 вказаної постанови, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном.
Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, тоді як підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами можливе лише у випадку її відсутності або відсутності в ній записів.
Згідно відомостей, які містяться в трудовій книжці позивача серії № НОМЕР_1 , судом встановлено наступне:
- запис №2 - 22.03.1983 року позивач був прийнятий на період виробничої практики в ЦАМ слюсарем по ремонту апаратурного обладнання по 1/2 в. розряду (Наказ № 517 від 10.03.1983 року);
- запис №3 - 25.07.1983 року після закінчення виробничої практики зарахований на постійну роботу в ЦАМ слюсарем по ремонту і обслуговуванню апаратного обладнання по 3/2 в. розряду (наказ № 619 від 25.07.1983 року);
- запис №4 - 30.05.1984 року переведений в виробництво промислових вибухових речових слюсарем по реонту апаратного обладнання по 3/2 в. розряду (Наказ № 932 від 30.05.1984 року);
- запис №5 - 14.02.1986 року переведений в цех аммонітов слюсарем по ремонту апаратурного обладнання (ремонтником) по 3/2 в. розряду;
- запис №6 - 06.02.1987 року переведений слюсарем по ремонту апаратного обладнання по 3/3 в. розряду (Наказ № 216 від 06.02.2987 року);
- запис №7 - 04.10.1988 року переведений оглядачем-ремонтником вагонів 3 розряду (Наказ № 544 від 03.10.1988 року);
- запис №8 - 13.09.1991 року відбував покарання у вигляді виправних робіт без позбавлення волі з 12.09.1990 року по 12.09.1991 року (один рік) (Наказ № 1812 від 02.11.1990 року);
- запис №9 - 17.02.1992 року звільнений у зв`язку з набранням чинності вироку нарсуду ст. 36 п. 7 КЗпП України (Наказ № 1681 від 03.08.1992 року);
- запис №10 - 07.09.1993 року прийнятий слюсарем 3-го розряду Ханти-Мансійського автономного округу Монтажатне управління № 17 (Наказ № 54-к від 02.09.1993 року);
- запис №11 - 23.06.1994 року звільнено слюсаря 3-го розряду за власним бажанням (Наказ № 24-к від 24.05.1994 року).
Не зараховуючи періоди роботи позивача з 22.03.1983 року по 17.02.1992 року та з 07.09.1993 року по 23.06.1994 року позивачем зазначено про виправлення дати звільнення та відсутність посилання на статті КЗпП при звільненні, що суперечить Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993 року.
Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На час первісного заповнення трудової книжки діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162 (в редакції постанови Держкомпраці СССР від 02.08.1985 №252 зі змінами, внесеними постановою Державним комітетом СССР з праці та соціальних питань від 19.10.1990 №412.
Відповідно до п.1.2 вказаної Інструкції прийом на роботу без трудової книжки не допускається.
Згідно пунктів 2.2, 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.
Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 Про трудові книжки робітників та службовців та даною Інструкцією.
Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 Про трудові книжки робітників та службовців встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктом 13 вказаної постанови Про трудові книжки робітників та службовців при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.
При цьому, відповідно до пункту 18 вказано постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.
У період внесення записів про роботу ОСОБА_1 , не зарахованих відповідачем, порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (надалі - Інструкція №58).
Згідно пункту 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Відповідно до п.4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
З положень пункту 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників вбачається, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.
Разом з тим, обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.
Позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року, справа № 275/615/17, провадження №К/9901/768/17.
Вказана позиція кореспондується з нормами Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року (далі - Порядок № 637), відповідно до пункту 1 якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року Про трудові книжки працівників відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року у справі №677/277/17, провадження №К/9901/1298/17.
З аналізу наведених норм, судом встановлено, що відповідальність за ведення трудової книжки покладається на підприємство, відтак, виправлення дати звільнення на записах про звільнення та відсутність посилання на норму КЗпП України не може бути підставою для виключення певних періодів роботи зі страхового стажу позивача.
Суд зазначає, що не зарахування спірного стажу ОСОБА_1 буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Виправлення дати звільнення на записах про звільнення та відсутність посилання на норму КЗпП України не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.
Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
В даному випадку, суд звертає увагу, що вказані записи в трудовій книжці зроблено зрозуміло, відсутні ознаки підчисток та підробок, у зв`язку з чим виправлення дати звільнення на записах про звільнення та відсутність посилання на норму КЗпП України не може бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні зазначених періоду роботів до стажу.
Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи позивача відповідачем суду не надано, а тому їх безпідставно не взято до уваги відповідачем при обрахуванні стажу роботи, необхідного для призначення пенсії.
Не зараховуючи періоди роботи з 22.03.1983 року по 03.10.1988 року відповідачем зазначено, що в довідці № 1 від 06.01.2021 року, виданій ДП «Павлоградський хімічний завод», період роботи на виробництві вибухових речовин не відповідає даним трудової книжки, в якій зазначено, що позивач працював на даному виробництві лише з 30.05.1984 року по 13.02.1986 року. Зазначено, що підставою видачі пільгової довідки не можуть бути лише архівні накази.
Судом встановлено, що згідно до довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, виданої позивачу Державним підприємством «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» за вих. № 1 від 06.01.2021 року, остання видана про те, що позивач працював повний робочий день на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці на роботах з виробництва вибухових речовин на Державному підприємстві «Науково-виробничому об`єднанні» Павлоградський хімічний завод» за період з 22.03.1983 року (наказ №517 від 10.03.1983 року) по 03.10.1988 року (Наказ №544 від 03.10.1988 року) про професії: слюсар з ремонту апаратурного обладнання; слюсар з ремонту та обслуговування апаратурного обладнання; що передбачені Списком № 1 розділ IX підрозділ 8 Постанови РМ СРСР від 22.08.1956 року № 1173; п. 1 ч. 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-ІV, за період з 22.03.1983 року по 03.10.1988 року, 05 років 06 місяців 12 днів.
Підстава для надання довідки: архівні накази за 1983 - 1988 роки.
В подальшому місце роботи позивача перейменовано у «Павлоградський хімічний завод» на підставі наказу по відомству № 110 від 06.03.1966 року.
«Павлоградський хімічний завод» перейменовано в «Павлоградський хімічний завод ім. 60-річчя Радянської України» на підставі наказу Міністерства машинобудівників СРСР № 03 від 23.01.1978 року.
«Павлоградський хімічний завод ім. 60-річчя Радянської України» перейменовано у виробниче об`єднання «Павлоградський на хімічний завод» на підставі наказу Міністерства Машинобудування СРСР № 169 від 11.04.1984 року.
Виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» перереєстровано у Державне підприємство виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» на підставі наказу Державного космічного агентства України № 141 від 09.07.2003 року.
Таким чином, зазначені вище докази підтверджують пільговий пенсійний стаж позивача на даному підприємстві за Списком № 1 розділу IX підрозділ 8 за період часу з 22.03.1983 року по 03.10.1988 року 05 років 06 місяців 12 днів, який відповідачем безпідставно не був зарахований до пільгового стажу.
Стосовно доводів відповідача про те, що підставою видачі пільгової довідки не можуть бути лише архівні накази, спростовується наступним.
За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.
Відповідне положення міститься у постанові Верховного Суду від 21.01.2020 року у справі № 588/647/17.
Жодною нормою законодавства не встановлено перелік документів на підставі яких видається пільгова довідка, більше того, не міститься заборони стосовно такої підстави для видачі пільгової довідки, як архівні накази.
Отже, суд приходить до висновку про протиправність дій відповідача стосовно незарахування відповідачем з 22.03.1983 року по 17.02.1992 року і з 07.09.1993 року по 23.06.1994 року до загального стажу, та з 22.03.1983 року по 03.10.1988 року до пільгового стажу.
Таким чином, позовна вимога про визнання протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах підлягає задоволенню судом.
Як наслідок, підлягає задоволенню вимог про зобов`язання відповідача зарахувати до спеціального стажу для призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до п. а ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення, за Списком № 1 трудовий стаж з 22.03.1983 року по 03.10.1988 року, та до загального стажу для призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до п. а ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення трудовий стаж з 22.03.1983 року по 17.02.1992 року і з 07.09.1993 року по 23.06.1994 року.
Щодо позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити позивачу пенсію, суд зазначає наступне.
Як видно з положень Рекомендації Комітету Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 р. № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 року № 21-87а13.
Так, призначення та обрахунок пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
Відповідно до частин 1, 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України).
У випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
На час розгляду справи пенсія ще не призначена. Призначення пенсії за законом віднесено до компетенції відповідних управлінь Пенсійного фонду України. Суд не має права перебирати на себе функції органів пенсійного фонду щодо призначення пенсії, тому відсутні підстави для зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком, отже, підстав для задоволення позовних вимог в цій частині немає.
Враховуючи положення статті 245 КАС України, з метою ефективного відновлення порушеного права позивача та дотримання її соціальних гарантій і реалізації права на належне соціальне утримання, суд дійшов висновку, що позивач має право на належний розгляд його заяви про призначення пенсії, яка подана ним 11.01.2021 року, документів для призначення пенсії та отримання належної відповіді за наслідками такого розгляду, з урахуванням зарахування спірних періодів та висновків суду.
Згідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому, суд виходить з положень, закріплених в п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень, де вказано, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо.
Враховуючи встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивачем сплачено суду судового збору у розмірі 908,00 грн., що підтверджується квитанцією від 18.05.2021 року.
Отже, оскільки позовну заяву задоволено частково, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 908,00 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі пропорційному до задоволених позовних вимог у розмірі 605,33 грн.
Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 132, 139, 246, 297 КАС України, суд, -
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до спеціального стажу для призначення ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до п. а ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення, за Списком № 1 трудовий стаж з 22.03.1983 року по 03.10.1988 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до загального стажу для призначення ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до п. а ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення трудовий стаж з 22.03.1983 року по 17.02.1992 року та з 07.09.1993 року по 23.06.1994 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії на пільгових умовах, подану 11.01.2021 року, з урахуванням правової позиції, викладеної судом у цьому рішенні, та з урахуванням зарахованих цим судовим рішенням періодів роботи ОСОБА_1 .
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
В порядку розподілу судових витрат стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судові витрати з оплати судового збору у сумі 605 грн. 33 коп.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.С. Віхрова