Справа № 500/2030/20
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2021-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 500/2030/20 пров. № А/857/14286/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

суддя (судді) в суді першої інстанції Чепенюк О.В.,

справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складення повного тексту рішення: 24.09.2020 р.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 17.12.2019; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області провести перерахунок призначеної ОСОБА_1 пенсії з врахуванням вислуги років, що становить 29 років 07 місяців 15 днів, починаючи з дати її призначення, а саме з 06.03.2018.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення мотивоване тим, що для отримання права на призначення пенсії обов`язковою умовою є наявність саме календарної вислуги років у мінімально визначеному законом розмірі. До цієї вислуги зарахування стажу роботи у пільговому обчисленні законом не передбачено. Суд вказує, що в Законі № 2262-ХІІ не вказано, що пенсію за вислугу років можна призначати особам при наявності вислуги, обчисленої на пільгових умовах.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що можливість пільгового обчислення періоду проходження військової служби є похідною від визначальної підстави і має пов`язуватися не з категорією працівників, що реалізують право на пенсію за вислугу років, а із спеціальним статусом, якого особи набули в результаті проходження військової служби в певний, визначений у законодавчому порядку, період часу. Також скаржник вважає визначальною підставою у питанні можливості пільгового обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, наявність законодавчого регулювання, яке передбачає включення зазначеного періоду (строку) до стажу роботи працівників певної категорії для реалізації цими особами права на призначення різних видів пенсій чи інших соціальних виплат.

В зв`язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, колегія суддів відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 26.08.1996 по 06.03.2018 проходив службу в органах внутрішніх справ та Державній кримінально-виконавчій службі України безперервно до дня свого звільнення, а саме до 06.03.2018, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с.13-15, 91-92).

Наказом Державної установи «Чортківська установа виконання покарань (№26)» від 06.03.2018 №19/ОС-18 «З особового складу» відповідно до Законів України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та «Про Національну поліцію», звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України за пунктом 2 частини першої статті 77 (через хворобу) Закону України «Про Національну поліцію» підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 (М-250338), старшого оперуповноваженого оперативної групи державної установи «Чортківська установа виконання покарань (№26)», 06.03.2018. Вислуга років на день звільнення становить: в календарному обчисленні 21 рік 06 місяців 10 днів, у пільговому обчисленні: 29 років 07 місяців 15 днів. Вислуга років для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні складає 21 рік 06 місяців 10 днів (а.с.16, 80). Обчислена вислуга років підтверджується також розрахунком вислуги років для призначення пенсії від 19.06.2018 (а.с.81-84). 07.03.2018 позивачу призначена пенсія по інвалідності відповідно до Закону №2262-XII як інваліду ІІІ групи в розмірі 40 відсотків відповідних сум грошового забезпечення (а.с.74). 10.12.2018 ОСОБА_1 звернувся із заявою про призначення пенсії за вислугу років до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (а.с.98).

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 19.12.2018 №982/Ш-11 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з тим, що для набуття права на вказану пенсію позивач на день звільнення повинен мати календарну вислугу років, не менше 23 роки 6 місяців, що є необхідною умовою для призначення зазначеного виду пенсії за вислугою років відповідно до пункту «а» статті 12 та статті 13 Закону №2262-XII, однак вислуга років позивача є меншою за необхідну для набуття ним права на спірну пенсію (а.с.99-100).

Не погоджуючись з вказаною відмовою, позивач звернувся з позовом до суду. Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 04.04.2019 у справі №500/3/19 відмовлено в позові ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2019 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04.04.2019 у справі № 500/3/19 скасовано та ухвалено нове рішення, яким частково задоволено позовні вимоги. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в частині надання ОСОБА_1 відповіді про відсутність підстав для призначення пенсії за віком відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про переведення його на пенсію за вислугою років відповідно до пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у відповідності до вимог пункту 17 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №3-1 від 30.01.2007 та врахуванням висновків, викладених в мотивувальній частині цього рішення.

Листом від 09.12.2019 №11995/03-19 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області повідомлено позивача, що на виконання вказаної постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду, повторно розглянуто його звернення від 10.12.2018 та зазначено, що календарна вислуга років позивача на день звільнення зі служби є недостатньою для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №2262 XII, а тому підстави для її призначення відсутні (а.с.101-103).

11.12.2019 позивач повторно звернувся із заявою до відповідача про призначення пенсії за вислугу років (а.с.114). За наслідками розгляду заяви позивача від 11.12.2019 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийнято рішення від 17.12.2019 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 12 Закону №2262 XII по причині відсутності необхідної календарної вислуги років (а.с.54, 104), про що також повідомлено позивача листом від 17.12.2019 №12160/03-19 (а.с.112).

16.06.2020 позивач звернувся із заявою про виконання рішення суду на ім`я начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області Москалика І.І. (а.с.111).

Листом від 01.07.2020 №1299-1309/Ш-03/8-1900/20 позивача повторно проінформовано про те, що для набуття права на пенсію за вислугу років він повинен мати станом на 06.03.2018 (день звільнення зі служби) вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше (а.с.51-52, 109-110).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає його таким, що відповідає правильно застосованим нормам матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із того, що відповідно до пункту «а» статті 12 Закону № 2262-ХІІ, пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д», «ж» статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше.

До календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у частині другій статті 17 цього Закону.

Одночасно частиною першою статті 17 Закону № 2262-ХІІ визначено вичерпний перелік видів служби та періодів часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби і військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом.

Частиною другою статті 17 Закону № 2262-ХІІ передбачено, що до вислуги років поліцейським, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Згідно з частиною четвертою статті 17 Закону № 2262-ХІІ при призначенні пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, враховуються тільки повні роки вислуги років або страхового стажу без округлення фактичного розміру вислуги років чи страхового стажу в бік збільшення.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що законодавець розмежовує такі поняття як «вислуга років» та «календарна вислуга років». При цьому, до вислуги років є можливим зарахування стажу роботи у пільговому обчисленні і цей стаж теж враховується при призначенні пенсії (як правило впливає на розмір пенсії).

В то й же час для отримання права на призначення пенсії обов`язковою умовою є наявність саме календарної вислуги років у мінімально визначеному законом розмірі. До цієї вислуги зарахування стажу роботи у пільговому обчисленні законом не передбачено.

Вказаним Законом чітко передбачено, що пенсія за вислугу років призначається за наявності 23 календарних роки та 6 місяців і більше; міститься виключний перелік періодів служби, які враховуються в календарну вислугу років.

Вищезазначений висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постановах від 27 березня 2018 року у справі № 295/6301/17, від 19 вересня 2018 року у справі № 725/1959/17, від 24 жовтня 2019 року у справі №295/7219/16.

Колегія суддів вважає помилковим посилання апелянта на те, що в даному випадку для призначення пенсії за вислугу років підлягає застосуванню саме постанова Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17 липня 1992 р. № 393, якою позивачу для призначення пенсії за вислугу років має зараховуватися пільговий стаж, оскільки згідно ч.4 ст. 9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відтак, приписи п.3 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 суперечать приписам п. "а" ст.12 Закону України від 9 квітня 1992 року №2262-XII, застосуванню підлягає саме Закон України, оскільки у відповідності до ч.4 ст.9 КАС України має вищу юридичну силу.

Таким чином, враховуючи приписи чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності у позивача права на призначення пенсії за вислугою років з урахуванням пільгової вислуги років, оскільки позивач не має встановленої пунктом "а" частини першої статті 12 Закону №2262-XII календарної вислуги років.

Суд зауважує, що календарний рік - це проміжок часу від першого до останнього дня того чи іншого року по календарю; рік, який особа фактично відпрацювала на займаній посаді.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що законодавець у назві статті 17 Закону № 2262-ХІІ використовує формулювання: види служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років «для призначення пенсії». Однак, саме календарна вислуга років є визначальною для набуття права на призначення такої пенсії.

Судом встановлено, що позивач не має на момент звільнення необхідної календарної вислуги років, оскільки наявні 21 рік 06 місяців 10 днів при необхідних 23 календарних років та 6 місяців.

Відтак, приписи пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 суперечать приписам статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а тому застосуванню підлягає саме Закон, оскільки має вищу юридичну силу.

Таким чином, суд вважає, що право на пенсію за вислугу років визначається, виходячи з тривалості вислуги років саме у календарному обчисленні.

Враховуючи викладені вище обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у позивача відсутнє право на призначення пенсії за вислугою років з урахуванням пільгової вислуги років, оскільки позивач не має встановленої пунктом "а" частини 1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» календарної вислуги років.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав стверджувати про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року у справі № 500/2030/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку виключно у випадках, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
В. В. Святецький