Справа № 260/10/21
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2021-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

11 червня 2021 року м. Ужгород№ 260/10/21
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Закарпатській області, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №0-0703 від 22.06.2020, яке прийняте Головним управлінням Державної податкової служби у Закарпатській області.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що він є власником нерухомого майна зернового складу, що розташований на земельній ділянці з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства». В жовтні 2020 року йому було вручено податкову вимогу про сплату податкового боргу з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Однак з такої було неможливо встановити об`єкт та період виникнення такого боргу, в сувою чергу податкове повідомлення-рішення, яким йому було нараховано податкове зобов`язання, на його адресу не надходило. В подальшому позивач з`ясував, що спірна сума заборгованості виникла у зв`язку з нарахуванням контролюючим органом грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а саме за вищезазначений зерновий склад. Таке рішення відповідача вважає протиправним, оскільки належний йому на праві власності об`єкт нерухомості не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в силу положень абз. «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, оскільки являється спорудою сільськогосподарського товаровиробника, призначеною для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Відповідач жодних дій для з`ясування вказаних обставин не вчинив, натомість прийняв необґрунтоване рішення, та безпідставно нарахував позивачу податкові зобов`язання.

10 лютого 2021 року відповідач надіслав до Закарпатського окружного адміністративного суду відзив на позов б/н від 04.02.2021, відповідно до змісту якого проти задоволення позовних вимог заперечив з мотивів їх безпідставності. Так, зокрема, зазначає, що позивач є власником нерухомого майна в с. Свобода Берегівського району Закарпатської області, а тому є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. При цьому вважає безпідставними посилання позивача на положення абз. «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, оскільки таким не надано доказів того, що він є сільськогосподарським товаровиробником, що є необхідною умовою для застосування згаданої податкової пільги.

05 березня 2021 року позивач надіслав до суду відповідь на відзив, в якій з доводами відповідача не погоджується та зазначає, що норми податкового законодавства не вимагають обов`язкової реєстрації в якості суб`єктів господарювання сільськогосподарських товаровиробників. Тому таким може бути будь-яка фізична особа. Окрім того, вважає, що законодавець не встановив обов`язку сільськогосподарського товаровиробника безпосередньо використовувати будівлі/споруди у сільськогосподарській діяльності, натомість умовою звільнення таких об`єктів від оподаткування визначив цільове призначення їх використання. Також звернув окрему увагу на обов`язку контролюючого органу при виконанні покладених на нього повноважень отримувати необхідну інформацію не тільки з офіційних державних реєстрів, але й шляхом витребування такої від платників податків. В свою чергу у спірних правовідносинах відповідач вказаного обов`язку не виконав.

11 червня 2021 року на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів відповідач надіслав пояснення, в яких повідомив про відсутність в органах Державної податкової служби України оскарженого податкового повідомлення-рішення №0-0703 від 22.06.2020. Так, пояснив, що податкове повідомлення-рішення за формою «Ф» щодо сплати податку на нерухоме майно, самостійно нарахованого контролюючим органом з підстав, не пов`язаних з порушенням податкового або іншого законодавства, складається в одному примірнику, що надсилається такому платнику податків рекомендованою кореспонденцією. В даному випадку оскаржене в даній адміністративній справі податкове повідомлення-рішення було скероване на податкову адресу позивача та вручено такому 14 липня 2020 року, що підтверджується відміткою на корінці такого.

Розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) є власником нежитлової будівлі (склад), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; загальна площа 363,90 кв. м (арк. спр. 27, 31).

Зазначений об`єкт нерухомості розташований на земельній ділянці з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» (арк. спр. 32).

У зв`язку з вищенаведеним 22 червня 2020 року Головним управлінням Державної податкової служби у Закарпатській області (далі ГУ ДПС у Закарпатській області) на підставі пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 та пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України прийнято податкове повідомлення-рішення №0-0703, яким фізичній особі ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» за 2019 рік в розмірі 22778,32 грн.

На вимогу суду вказане податкове повідомлення-рішення відповідачем надано не було та повідомлено суд про відсутність такого в контролюючого органу з огляду на положення Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2018 №1204.

В свою чергу ОСОБА_1 заперечує факт отримання податкового повідомлення-рішення №0-0703 від 22.06.2020 та заявляє, що про спірну заборгованість дізнався тільки з податкової вимоги №86626-51 від 07.09.2020.

При розрахунку сум податку на нерухоме майно за 2019 рік контролюючий орган виходив з площі належних позивачу об`єктів нежитлової нерухомості та ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 1,5% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, визначеної рішенням Свободянської сільської ради Берегівського району Закарпатської області від 29 червня 2018 року №653 (арк. спр. 47 49).

Не погоджуючись з вказаним рішенням контролюючого органу, ОСОБА_1 звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення в спірних правовідносинах, суд виходить з наступного.

Ст. 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються Податковим кодексом України №2755-VI 02.12.2010 (далі ПК України) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

В розумінні норм п. 265.1 ст. 265 ПК України податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є складовою частиною податку на майно.

Порядок оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки визначено ст. 266 ПК України.

Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України).

Згідно пп. 266.3.1, 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Отже, об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх частки, які перебувають у власності фізичних осіб, є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно ст. 10 ПК України податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є місцевим податком.

Сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів (п. 12.3 ст. 12 ПК України).

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору. Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (пп. 12.3.1, 12.3.2, 12.3.3 п. 12.2 ст. 12 ПК України).

Відповідно до пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Судом встановлено, що рішенням 33 сесії VII скликання Свободянської сільської ради Берегівського району Закарпатської області №653 від 29 червня 2018 року встановлено на території Свободянської сільської ради ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2019 рік, в тому числі для складів у розмірі 1,5% розміру мінімальної заробітної плати за 1 м2.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (пп. 266.6.1 п. 266.6 ст. 266 ПК України).

Порядок обчислення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, регламентується нормами п. 266.7 ст. 266 ПК України.

Так, п.п. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України встановлено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Протиправність прийнятих ГУ ДПС у Закарпатській області податкових повідомлень-рішень позивач обґрунтовує тим, що спірний об`єкт нерухомості не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з огляду на положення абз. «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

Так, за приписами ст. 30 ПК України податкова пільга - це передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Звільнення від сплати податку та збору - це одна із форм надання податкової пільги (пп. «г» п. 30.9 ст. 30 ПК України).

Відповідно до п. 30.2 ст. 30 ПК України, підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Об`єктом нерухомого майна, за яке ОСОБА_1 було нараховано спірний податок, є, зокрема, зерновий склад.

Згідно з довідкою №898 від 22.10.2020, виданою виконавчим комітетом Свободянської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, зерновий склад, що знаходиться в АДРЕСА_1 , використовується для зберігання сільськогосподарських, в тому числі, зернових культур (арк. спр. 28).

Нормами пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України (в редакції, чинній станом на день виникнення спірних правовідносин) встановлено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктами оподаткування. Так, відповідно до абз. «ж» зазначеної правової норми, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Провівши правовий аналіз зазначеної вище норми права, суд дійшов висновку, що застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у абз. «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, законодавець ключовими критеріями обрав сукупність дотримання трьох обов`язкових умов: 1) віднесення будівлі до класу будівель сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства; 2) власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником; 3) вказані будівлі не здаються в оренду, лізинг, позичку.

Отже, будівлі та споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, віднесені до відповідного класу Державного класифікатора 018-2000, використовуються та належать фізичним особам, що займаються сільськогосподарською діяльністю, мають у володінні, користуванні чи розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин, не є об`єктами оподаткування згідно з абз. «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

Таке правозастосування відповідає практиці Верховного Суду (постанови від 26 листопада 2020 року у справі №560/168/19, від 04 березня 2021 року у справі №500/2782/18).

Пільга, встановлена абз. «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, стосується сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для здійснення сільськогосподарської діяльності, стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.

Тому, оцінюючи спірні податкові повідомлення-рішення, суд повинен дослідити наявність підстав для застосування податкової пільги, передбаченої абз. «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення. Будівлі класифікуються за їх функціональним призначенням. Згідно з ДК 018-2000 клас «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» включає: будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси.

Будівлі для зберігання зерна, відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, віднесено до класу будівель сільськогосподарського призначення за кодом 1271.3.

Отже спірний об`єкт нерухомості відносяться до класу будівель сільськогосподарського призначення.

Пп. 14.1.76 п.14.1 ст.14 ПК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення - землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

За визначенням пп. 14.1.235 п. 14.1 ст. 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа-підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Визначення поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у ст. 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років», відповідно до якого таким є фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Згідно з абз. 2 ст. 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» виробники сільськогосподарської продукції - це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Національний класифікатор видів економічної діяльності України ДК 009:2010, затверджений наказом Держспоживстандарту України від 11 жовтня 2010 року №457, до сільськогосподарської діяльності відносить рослинництво і тваринництво.

Отже, визначальною ознакою сільськогосподарських товаровиробників є здійснення такими особами діяльності щодо виробництва сільськогосподарської продукції, переробки власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізації.

Позивач стверджує, що він є фізичною особою сільськогосподарським товаровиробником без реєстрації підприємницької діяльності та використовує спірний склад для зберігання зерна та зернових культур.

Відповідності до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Жодних доказів на спростування вказаної обставини відповідач, як суб`єкт владних повноважень, суду не надав та у відзиві на позов не наводить. Натомість із долучених ОСОБА_1 до матеріалів справи доказів вбачається, що спірне нерухоме майно використовується ним саме для ведення селянського господарства, що засвідчується довідкою виконавчого комітету Свободянської сільської ради Берегівського району Закарпатської області №898 від 22.10.2020 та фотокартками такого об`єкта нерухомості (арк. спр. 14 19).

Продукція сільського господарства (сільськогосподарська продукція) - це продукція, що виробляється в сільському господарстві та відповідає кодам Державного класифікатора продукції та послуг (ст. 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис»). Зернові культури, в свою чергу, відносяться до категорії сільськогосподарської продукції, визначеної Державним класифікатором продукції та послуг ДК 016:2010.

Доказів того, що спірний склад здається в оренду, лізинг, позичку, що виключає можливість застосування податкової пільги, передбаченої абз. «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, відповідач також не надав та не заявляє.

Згідно ч. 2. ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституційно закріплений принцип законності також міститься і в п. 21.1 ст. 21 Податкового кодексу України, згідно з яким, посадові особи контролюючих органів зобов`язані, зокрема, дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

ГУ ДПС у Закарпатській області, як суб`єкт владних повноважень, всупереч своєму процесуальному обов`язку не довів правомірність прийнятого податкового повідомлення-рішення, а тому позовні вимоги є правомірними та підлягають задоволенню.

Згідно вимог ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

В позовній заяві позивач просить суд покласти судові витрати, серед яких витрати, пов`язані з проведенням експертизи в розмірі 6999,00 грн., на відповідача.

Нормами ст. 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При цьому до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено наступні витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно чч. 5-8 ст. 137 КАС України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

На підтвердження понесених витрат з проведення експертизи позивач надав наступні докази:

- експертний висновок АС1 №2033201 щодо вірності здійснення фізичною особою ОСОБА_1 класифікації об`єктів нерухомого майна, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за державним класифікатором будівель та споруд ДК 018:2000, затвердженим наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 №507;

- договір про надання інформаційно-консультаційної послуги з класифікації об`єктів нерухомого майна №1199-3 від 20.11.2020, укладений між фізичною особою ОСОБА_1 та Науково-виробничим підприємством «Гіперон»;

- акт №1 від 27.11.2020 здачі-приймання інформаційно-консультаційних послуг з експертизи вірності класифікації об`єктів нерухомого майна за договором 1199-3 від 20.11.2020;

- рахунок-фактуру №1199-3 від 20.11.2020, відповідно до якого вартість наданих послуг становить 6999,00 грн.;

- квитанцію № від 24.11.2020 про перерахунок ОСОБА_1 на користь Науково-виробничого Приватного підприємства «Гіперон» 6999,00 грн.

Відповідно ч.ч. 1-4, 7 ст. 101 КАС України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені перед експертом, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи.

У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Процесуальне законодавство передбачає можливість проведення експертизи як за рішенням суду, так і на замовлення учасників справи. Разом з тим, у разі подання в якості доказу висновку експерта, складеного на замовлення сторони, такий повинен відповідати певним вимогам. Зокрема, згідно ч. 6 ст. 104 КАС України у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Суд зауважує, що дана експертиза була проведене за ініціативою ОСОБА_1 самостійно до звернення до суду, питання доцільності та необхідності її проведення для доведення певних обставин справи, що не могли бути встановлені судом без проведення такої, не піднімалося.

Дослідивши поданий висновок в контексті можливості включення його вартості до складу судових витрат, суд враховує наступне.

Метою проведення експертизи згідно з положеннями КАС України є, зокрема, потреба з`ясувати обставин, що мають значення для справи, для чого необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

В даному ж випадку висновок експерта стосується питання аналізу положень Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 №507 в контексті правомірності віднесення спірного об`єкта нерухомості до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства", отже такий стосується питання права.

Окрім того, наданий висновок не відповідає вимогам ч. 6 ст. 104 КАС України, оскільки не місить відомостей про його підготовку для подання до суду та відмітки про обізнаність експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Такий висновок не містить жодних економічних розрахунків чи досліджень, необхідність доведення яких безпосередньо вплине на результат розгляду справи, які не можуть бути здійснені судом самостійно за відсутності спеціальних знать та компетенції.

Суд зазначає, що рішення в даній адміністративній справі жодним чином не базується на матеріалах вказаного висновку експерта, а прийняте за результатами проведеного правового аналізу законодавчих норм крізь призму встановлених обставин справи. Тому суд не вважає, що вартість послуг експерта в даному випадку може бути віднесена до складу судових витрат, а тому не підлягає стягненню за рахунок відповідача.

Позивач також заявив до відшкодування 5300,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Ч. 4 ст. 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, на підтвердження понесених витрат на оплату послуг адвоката позивач долучив копію договору про надання юридичних послуг від 23 жовтня 2020 року; акта про прийняття-передачу послуг та грошових коштів від 21.12.2020; розрахунку вартості наданих адвокатських послуг від 21.12.2020.

Проти заявленої до відшкодування суми понесених судових витрат у розмірі 5300,00 грн. представник відповідача заперечив з мотивів її неспіврозмірності ні зі складністю справи, ні з часом, витраченим на виконання відповідних робіт.

Згідно ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Ч. 7 ст. 134 КАС України встановлено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В свою чергу ч.ч 7 та 9 зазначеної статті встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правової допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат.

При цьому при визначенні суми відшкодування суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг, що відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 23.04.2019 у справі №826/9047/16.

Відповідно до п. 1 договору про надання юридичних послуг від 23 жовтня 2020 року, адвокат взяв на себе зобов`язання щодо виконання представництва інтересів клієнта у підприємствах, установах, організаціях всіх форм власності, у тому числі, у ГУ ДПС у Закарпатській області та всіх її відділах та відділеннях, судах, у тому числі, Закарпатському окружному адміністративному суді та Восьмому апеляційному адміністративному суді, органах місцевого самоврядування та виконавчої влади, відносно встановлення предмету податкової вимоги №86626-51 та нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на об`єкти, які перебувають у власності клієнта.

За надання юридичної допомоги клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар в розмірі 5300,00 грн. (п. 4 договору).

Відповідно до розрахунку вартості наданих адвокатських послуг від 21 грудня 2020 року, адвокат Попович Ш.О. надав ОСОБА_1 наступні послуги:

- аналіз законодавства та судової практики відносно предмету та підстав позову (700,00 грн.);

- збір доказів, у тому числі, підготовка запитів/листів від імені ОСОБА_1 до державних органів, отримання інформації з державних реєстрів, їх правовий аналіз (700,00 грн.);

- підготовка позовної заяви (2500,00 грн.);

- підготовка клопотання про витребування доказів (300,00 грн.);

- аналіз законодавства відносно клопотання про витребування доказів (100,00 грн.);

- усні консультації з питань предмету та підстав позову (500,00 грн.);

- виготовлення копій позовної заяви, додатків до неї та відправлення поштовим зв`язком (500,00 грн.).

Загальна вартість наданих станом на 21 грудня 2020 року ОСОБА_1 послуг склала 5300,00 грн.

Надаючи оцінку співмірності заявленої до відшкодування вартості послуг адвоката зі складністю справи та часом, витраченим на виконання відповідних робіт, суд враховує наступне.

Відповідно до умов укладеного з адвокатом договору вартість його гонорару за весь обсяг наданих ОСОБА_1 юридичних послуг, в тому числі, у Восьмому апеляційному адміністративному суді з приводу нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, складає 5300,00 грн. Тому суд вважає, що така сума не може бути стягнута за рахунок бюджетних асигнувань відповідача за результатами розгляду справи лише судом першої інстанції.

Суд також не вбачає підстав для відшкодування витрат на підготовку клопотання про витребування доказів та аналізу законодавства відносно такого клопотання у розмірі 600,00 грн., оскільки таке ґрунтується на положеннях Цивільного процесуального кодексу України. В той час як дана справа розглядається в порядку адміністративного судочинства.

Суд вважає, що при вирішенні питання про стягнення на користь позивача судових витрат суд зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку за критеріями реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з прецедентною практикою такого заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України", заява №19336/04, п. 269).

Тому суд враховує, що дана адміністративна справа є справою незначної складності та не потребує значних затрат зусиль та часу з буку адвоката.

Отже, дослідивши заявлене обґрунтування витрат на правничу допомогу адвоката, враховуючи заперечення відповідача щодо вартості заявлених до відшкодування витрат, суд дійшов висновку, що такі не відповідають критерію розумності їх розміру у співвідношенні до складності справи, а тому не можуть бути визнані судом обґрунтованими у розмірі, зазначеному позивачем.

З огляду на зазначене, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, суд вважає, що на стадії розгляду справи судом першої інстанції, стягненню за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 підлягає вартість витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн.

Також за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Закарпатській області підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Закарпатській області (місцезнаходження: вул. Волошина, буд. 52, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, код ЄДРПОУ ВП 44106694) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №0-0703 від 22.06.2020, яке прийняте Головним управлінням Державної податкової служби у Закарпатській області.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Закарпатській області (місцезнаходження: вул. Волошина, буд. 52, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, код ЄДРПОУ ВП 44106694) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України).

СуддяР.О. Ващилін