Справа № 520/5648/2020
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2021-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: А.Б. Головко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2021 р. Справа № 520/5648/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Ральченка І.М. , Бершова Г.Є. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.02.2021, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039 по справі № 520/5648/2020

за позовом ОСОБА_1

до Генеральної прокуратури України , Прокуратури Харківської області , Харківської місцевої прокуратури № 1 , Харківського окружного адміністративного суду

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив суд:

- визнати неналежним здійснення функцій представництва інтересів держави у суді Генеральною прокуратурою України, прокуратурою Харківської області, зобов`язати їх направити до суду позови про визнання угод відчуження нерухомості недійсними, а саме, гаражного боксу АДРЕСА_1 , кв. АДРЕСА_2 , гараж по АДРЕСА_3 , гараж НОМЕР_1 ; по АДРЕСА_4 ; по АДРЕСА_5 ; АДРЕСА_6 ; АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 та в будинку АДРЕСА_9 , гараж у ГТ "Динамівець, м. Харків, вулиця Динамівська, 3, гараж 153, кв.170 по АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 , гараж НОМЕР_2 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 , квартира АДРЕСА_17 , кв. АДРЕСА_18 , по АДРЕСА_19 , АДРЕСА_20 , АДРЕСА_21 , АДРЕСА_22 , АДРЕСА_23 , АДРЕСА_24 , Людвига Свободи, 58, 106, АДРЕСА_25 , на приміщення літ. А-10, №23,24,29-43 по АДРЕСА_26 на квартиру АДРЕСА_27 за АДРЕСА_28 по АДРЕСА_29 , кв. АДРЕСА_30 ;

- зобов`язати прокуратуру Харківської області та Харківську місцеву прокуратуру № 1 провести перевірку наявності підстав для внесення аналогічних позовів на нерухоме майно ОСОБА_2 та його співмешканки, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в тому числі відсуджене ним раніше, а також дотримання закону при отриманні прав на житло та при його реалізації після померлих одиноких громадян в будинках АДРЕСА_31 , АДРЕСА_32 , АДРЕСА_32 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_33 , АДРЕСА_34 в 1986-2020 р.р.

Обгрунтовуючи вимоги позову, позивач зазначив, що 14.04.2020 він звернувся до Офісу Генерального прокурора з заявою про направлення до суду позовів про визнання недійсними правочинів щодо придбання майна, укладених посадовими особами поліції, прокуратури та суду, які приймали стосовно нього рішення щодо госпіталізації до ХОКПБ № 3, рішення про проведення НСРД, тощо ( ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та інших). На думку позивача, вказані особи можливо незаконно отримали нерухомість на підставі недійсних або підроблених документів, або шляхом обману за рахунок коштів, переданих особами, які можливо перебували під слідством, за звільнення від кримінальної відповідальності, тому такі правочини є такими, що порушують публічний порядок.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Позивач не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 як таку, що прийнято з порушенням норм матеріального права, та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги, обґрунтовані тим, що він є особою, права якого відчуженням вищевказаних квартир порушені, так вони фактично були винагородою за вчинення протиправних дій відносно скаржника. Вважає, що діями та бездіяльністю відповідачів порушено його законний інтерес на не втручання в приватне життя, відсутність корупції в установах влади, а також в зв`язку з наявністю підстав вважати, що придбання та відчуження цих квартир здійснені з метою надати незаконну вигоду та вплинути на рішення судів Харківської області про його примусової госпіталізації в Харківську обласну психіатричну лікарню № 3 в листопаді 2010р., та перешкоджання судовому розгляду інших його справ про незаконні негласні таємні протоколи допитів членів злочинної групи ОСОБА_14 за фактом вбивства в ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Яблуновка Білоцерківського району Київської області, ОСОБА_16 і поранення ОСОБА_17 , які могли бути розглянуті в апеляційному суді Харківської області та Харківському апеляційному адміністративному суді. Зазначив, що згідно ст.24 Закону України Про засади запобігання і протидії корупції правочин, укладений внаслідок корупційного правопорушення, є нікчемним. Згідно розділу 13 Закону Украйни «Про прокуратуру» прокуратура виконує функцію представництва інтересів держави в суді у формі представництва і при наявності підстав не подала позов про визнання недійсними угод придбання нерухомого майна. Згідно п.5 ст.8 Закону України Про прокуратуру на спеціалізовану антикорупційну прокуратуру покладаються такі функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, передбачених цим Законом і пов`язаних із корупційними або пов`язаними з корупцією правопорушеннями, а також представництво у межах своєї компетенції інтересів держави у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Вона входить в структуру Генеральной прокуратури.

Харківським окружним адміністративним судом подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства, а висновки суду є законними та обґрунтованими.

Відповідачі - Генеральна прокуратура України, прокуратура Харківської області, Харківська місцева прокуратура №1 правом надання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.04.2020 він звернувся до Офісу Генерального прокурора з заявою про направлення до суду позовів про визнання недійсними правочинів щодо придбання майна, укладених посадовими особами поліції, прокуратури та суду, які приймали стосовно нього рішення щодо госпіталізації до ХОКПБ № 3, рішення про проведення НСРД, тощо ( ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та інших).

Враховуючи те, що відповідачами за результатами розгляду заяви позови до суду подані не були, перевірки не проведено, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки дійшов до висновку, що позивачем не наведено конкретних фактів та не вказано, яким чином порушуються його права, свободи чи інтереси у зв`язку з укладенням правочинів щодо відчуження майна, та не вказано, яким чином порушується його право з боку відповідачів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Організацію і порядок діяльності органів прокуратури України врегульовано Законом України «Про прокуратуру».

Статтею 23 цього Закону визначені підстави представництва прокурором інтересів держави в суді, а саме, у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №1-1/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної економічної інформації, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахування того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не підлягають точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Слід зазначити, що надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно ( аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17).

Прокурор набуває право на реалізацію своїх функцій, визначених законом, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює його неналежно.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захист або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

У справах за позовами прокурорів, заявлених в інтересах держави в особі уповноважених органів, позивачами є відповідні уповноважені органи, а прокурор у таких справах здійснює представництво їх інтересів в суді. Статус позивача прокурор набуває лише у випадках, коли звертається з позовом в інтересах держави у разі відсутності уповноваженого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду (постанова ВС від 21.02.2018 у справі № 553/3280/16-а, постановах Великої Палати Верховного Суду віл 26.06.2019 у справі № 587/430/16, від 25.05.2020 у справі № 912/2385/18).

Аналіз норм Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що повноваження прокурора щодо реагування на порушення чинного законодавства у межах своєї компетенції, є дискреційними, тобто можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських функцій.

Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано доводами апеляційної скарги, ОСОБА_1 у позовній заяві не наводить доказів незаконності правочинів щодо відчуження нерухомого майна. Доводи позивача ґрунтуються виключно на припущеннях без належних, достовірних та допустимих доказів.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те що, вимоги позивача про зобов`язання органів прокуратури направити позови про визнання правочинів щодо відчуження нерухомості недійсними (за вказаними у позовній заяві адресами) не ґрунтується на нормах ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Так, відповідно до вказаних норм органи прокуратури позбавлені повноважень щодо проведення перевірок у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів, як і представництва інтересів громадян у суді, а представництво в суді інтересів держави здійснюється у виключних випадках в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Крім того, відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із частинами 2, 6статті 55 Конституції Україникожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Разом з тим, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення частини 2статті 55 Конституції України(пункт 1 резолютивної частини Рішення № 6-зп від 25 листопада 1997 року; пункт 1 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25 грудня 1997 року та пункт 1 резолютивної частини Рішення №19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).

Так, урішенні № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст та спрямованість діяльності держави (частина 2статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відтак, системний аналіз статті 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що частина 2 цієї правової норми гарантує кожному захист своїх прав, які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Саме в такому значенні сформульовано частини 3, 5 та 6статті 55 Конституції України.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; вирішуючи спір суд повинен встановити, що у зв`язку з прийнятим рішенням, вчиненням дії чи допущенням бездіяльності суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи інтереси особи у сфері публічно-правових відносин; при цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Розгляду та задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Так, відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину щодо фактичного порушення суб`єктом владних повноважень - відповідачем його прав, свобод чи інтересів має довести, саме, позивач належними і допустимими доказами.

У розумінні Кодексу адміністративного судочинства Українизахист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто, передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення, при цьому, задоволенню підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем в момент здійснення ним оскаржуваних дій чи рішень.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Водночас, позивачем не наведено конкретних фактів та не вказано, яким чином порушуються його права, свободи чи інтереси у зв`язку з укладенням правочинів щодо відчуження майна, та не вказано, яким чином порушується його право з боку відповідачів.

З урахуванням викладеного, за результатами з`ясування обставини у справі та їх правової оцінки колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA vs UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 по справі № 520/5648/2020 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді І.М. Ральченко Г.Є. Бершов