Справа № 320/5729/20
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2021-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/5729/20 Суддя (судді) першої інстанції: Щавінський В.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Сорочка Є.О., Коротких А.Ю.

за участю секретаря Ковтун К.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області у якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Фастівського об`єднаного управління Пенсійного Фонду України в Київській області від 21.05.2020 №46 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи";

- зобов`язати Фастівське об`єднане управління Пенсійного Фонду України в Київській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", з 02.05.2020.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04 січня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення №46 від 21.05.2020, прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років у відповідності до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з урахуванням висновків суду про необхідність врахування періоду проживання з 21.06.1991 по 01.01.1993 в м. Фастів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка зазначила, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного (в порядку письмового) позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 має статус громадянки, яка постійно проживає на території зони посиленого контролю з 1986 року, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 23.11.1994.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 08.04.2020 №22-13/1012, виданої Виконавчим комітетом Фастівської міської ради, з 24.05.1983 по 21.04.1989, з 21.06.1991 по 12.04.2019 місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

З 12.04.2019 по теперішній час місце проживання позивача зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно записів із трудової книжки позивача від 28.03.1986 серії НОМЕР_2 , з 28.03.1986 по 20.04.1989 вона працювала виїзним фельдшером у Київській станції швидкої допомоги, з 12.06.1989 по14.08.1994 працювала судовим фельдшером в Медпункті флоту в Камчатрибпромі в м. Петропавлівськ-Камчатський, з 01.03.2006 по 01.07.2008 працювала лаборантом патолого-гістологічної лабораторії в Київському міському пологовому будинку №1.

У травні 2020 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" із зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Рішенням від 21.05.2020 №446 відповідач відмовив позивачці у призначенні пенсії з тих підстав, що довідкою від 08.04.2020 №22/13/1012 підтверджено місце проживання позивач з 24.05.1983 по 21.04.1989 в м. Фастів, при цьому згідно записів із трудової книжки позивача, вона з 12.06.1989 по 14.08.1994 працювала в м. Петропавлівськ-Камчатський.

Не погоджуючись з відмовою відповідача, позивачка звернулась із позовом до суду.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Водночас у пункті 5 рішення № 8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.

За приписами пунктів 1, 6 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991р. №106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи»» м. Фастів віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю.

Частиною першою статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №796-XII) визначено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV.

Згідно частини першої статті 26 Закону №1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Пунктом 5 частини другої статті 55 Закону №796-XIІ встановлено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на зниження пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років. Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Відповідно до абз. 9 пп. 5 п. 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 (далі - Порядок №22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, такі документи: посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (за наявності)) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Верховний Суд у постановах від 02.11.2018 року у справі №398/3389/16-а(2-а/398/186/16), від 11.12.2018 року у справі №750/4895/17, від 18.03.2020 року у справі № 381/5143/16-а, від 23.03.2020 року у справі № 287/79/17-а, від 30.09.2020 року у справі № 572/1921/17, від 15.01.2021 року у справі № 520/7846/17, зазначав, що єдиним документом, що підтверджує статус особи, потерпілої внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом, зокрема, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи». Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

За правилами ст. 14 Закону до 4 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

Колегія суддів зазначає, що видача позивачці посвідчення громадянина, який постійно проживав або постійно працював на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4) вказує на те, що остання постійно проживала або постійно працювала чи постійно навчалася на території цієї зони не менше чотирьох років станом на 01.01.1993 року. Водночас, таке посвідчення за відсутності інших документів, не підтверджує факт постійного проживання або постійної роботи особи на території зони посиленого радіоекологічного контролю з моменту аварії до 31.07.1986 року.

В даному випадку, як зазначив відповідач, позивачкою до заяви про призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку до ГУ ПФ було додано: паспорт громадянки України; трудову книжку серії НОМЕР_2 від 28.03.1986; посвідчення громадянина (громадянки), який (яка) постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4) серії НОМЕР_1 від 23.11.1994; довідку про реєстрацію місця проживання особи №22-13/1012 від 08.04.2020 в місті Фастів; свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від 29.06.1991; свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_4 від 10.09.1991.

Апелянт наголошує, що згідно наданих документів позивач проживала та/або працювала у зоні посиленого радіологічного контролю з 26.04.1986 до 01.01.1993 менше 4 років.

Позивач зазначила, що з червня 1991 по серпень 1994 вона перебувала у декретній відпустці та проживала в м. Фастові Київської області.

Судом встановлено, що згідно довідки Виконавчого Комітету Фастівської міської ради про реєстрацію місця проживання особи №22-13/1012 від 08.04.2020 місце проживання ОСОБА_1 в період з 24.05.1983 по 21.04.1989, з 21.06.1991 по 12.04.2019 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Також вказано, що з 12.04.2019 по теперішній час місце проживання позивача зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно записів трудової книжки позивача, з 12.06.1989 по 14.08.1994 вона працювала на посаді судового фельдшера в Медпункті флоту м. Петропавліськ-Камчатський.

Водночас, судом встановлено, що 29.06.1991 ОСОБА_3 , 1961 року народження та ОСОБА_1 , 1965 року народження уклали шлюб, про що свідчить свідоцтво про одруження серії НОМЕР_5 від 28.03.1998, видане Відділом реєстрації актів громадського стану Фастівського міськвиконкому Київської області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Фастів ОСОБА_1 народила сина ОСОБА_5 .

Суд першої інстанції правильно зазначив, що початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що з моменту аварії на Чорнобильській АЕС станом на 01.01.1993 позивач дійсно постійно проживала у м.Фастів Київської області, що сукупності становить 4 роки 6 місяців 7 днів.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що подані позивачкою документи не викликають сумнівів щодо її проживання в зоні посиленого радіологічного контролю, а тому рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області №46 від 21.05.2020 про відмову у призначенні пенсії позивачу зі зменшенням пенсійного віку є протиправним.

Водночас, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про передчасність та відсутність підстав для задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача призначити пенсію з 02.05.2020, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. На момент звернення до ГУ ПФ із заявою про призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку вік ОСОБА_1 складав 54 роки та 6 місяців. Таким чином, оскільки матеріалами справи підтверджується наявність у позивачки страхового стажу понад 27 років, то остання з урахуванням наведених вище висновків суду апеляційної інстанції набуде право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 5 років після досягнення 55 років.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.09.2019 року у справі № 556/1172/17.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: Є.О. Сорочко

А.Ю. Коротких