Справа № 520/3137/2020
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2021-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Горшкова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 р. Справа № 520/3137/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Ральченка І.М.,

Суддів: Бершова Г.Є. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.05.2020, по справі № 520/3137/2020

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної податкової служби України у Харківській області

про скасування вимоги про сплату боргу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Харківській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-9349-17 від 09.08.2019.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.05.2020 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись із зазначеним рішення, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що у період з 21.08.2015 по 30.10.2015, з 16.02.2016 по теперішній час перебуває у трудових відносинах із ПП «СТАВ+», отримує заробітну плату, та відповідно податковим агентом, який має обов`язок сплати єдиного соціального внеску, є саме роботодавець.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження, у зв`язку з чим фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судовим розглядом, з 07.04.2006 ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа підприємець, про що зроблено відповідні записи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Позивач перебував на податковому обліку з 01.01.2012 по 29.04.2014 на спрощеній системі оподаткування як платник єдиного соціального внеску, з 01.05.2014 по 12.09.2019 - на загальній системі оподаткування, платник єдиного соціального внеску.

09.08.2019 Головним управлінням ДПС у Харківській області сформовано податкову вимогу № Ф-9349-17 від 09.08.2019 року, якою позивача повідомлено про наявність боргу зі сплати єдиного внеску у розмірі 26551,03 грн.

Позивач, не погодившись із зазначеною вимогою звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що будучи найманим працівником, фізична особа - підприємець не звільняється від виконання своїх обов`язків, в тому числі передбачених ст. 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Колегія суддів частково погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до п.п 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Підпункт 14.1.195 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом ст. 2 зазначеного Закону його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 зазначеного Закону платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 4 Закону з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абз. 1 п. 1 та п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду, сформований у постанові від 04.12.2019 по справі № 440/2149/19 (№ К/9901/28514/19), відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Із матеріалів справи встановлено, що заборгованість позивача, за розрахунком податкового органу, виникла за рахунок щоквартальних нарахувань:

- 2013: самостійне нарахування платником податків відповідно до звітів № від 18.10.2013, № від 14.11.2013, № від 29.12.2013;

- 2016: рішенням про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несвоєчасну сплату єдиного внеску № 0005150 від 08.12.2016;

- 2018: нарахування єдиного внеску ФОП за № 8293927/EV від 19.07.2018, № 9689051/ev від 19.10.2018; рішення про застосування штрафних санкцій та пенсі за несплату або несвоєчасну сплату ЄСВ № від 10.12.2018;

- 2019 (до 19.07.2019): нарахування єдиного внеску ФОП № 3883623/ev від 19.04.2019, № 5361361/ev від 19.07.2019.

На підставі зазначеного, 09.08.2019 Головним управлінням ДПС у Харківській області сформовано та направлено на адресу позивача податкову вимогу № Ф-9349-17 від 09.08.2019.

Вказана вимога отримана ОСОБА_1 12.09.2019, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 53), чим спростовуються посилання позивача, викладені у апеляційній скарзі, щодо неотримання спірної податкової вимоги.

У той же час, у ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 у період з 10.02.2014 по 14.05.2014 перебував у трудових відносинах із Валківською районною державною адміністрацією Харківської області, у період з 21.08.2015 по 30.10.2015, та з 16.02.2016 по теперішній час із ПП «СТАВ+», що підтверджується даними трудової книжки позивача, копіями наказів ПП «СТАВ+» № 7 від 20.08.2015, № 9 від 30.10.2015, № 1 від 15.02.2016.

Відповідно до довідок ПП «СТАВ+» підприємством за періоди серпень-вересень 2015, лютий-грудень 2016, 2017, 2018, січень-жовтень 2019 нарахована заробітна плата позивачу, з якої сплачено єдиний соціальний внесок, що також підтверджується наданими звітами про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів.

Доказів отримання позивачем у вказаний період доходів від підприємницької діяльності не встановлено.

Колегія суддів звертає увагу, що оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка не отримувала дохід від неї.

Таким чином, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 обов`язку сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі, який був реєстрований як фізична особа-підприємець, за період, у який він був найманим працівником, а саме з 10.02.2014 по 14.05.2014, з 21.08.2015 по 30.10.2015, з 16.02.2016 по теперішній час.

Так, відповідно до оскаржуваної вимоги сума боргу 26551,03 грн. складається із:

1) суми недоїмки 23714,41 грн., що виникла внаслідок нарахування єдиного внеску платником самостійно за вересень 2013; нарахування за 3 квартал 2013, нарахування за 1 квартал 2014, нарахування за 2018, нарахування за 1, 2 квартали 2019;

2) штрафних санкцій 2809,04 грн. та пені 27,58 грн., визначених рішенням про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несвоєчасну сплату єдиного внеску № 0005150 від 08.12.2016, рішення про застосування штрафних санкцій та пенсі за несплату або несвоєчасну сплату ЄСВ № від 10.12.2018.

Стосовно періоду 2013 1 квартал 2014 дані щодо працевлаштування позивача відсутні, а отже ОСОБА_1 мав обов`язок сплати єдиного соціального внеску, з огляду на що нарахування такого внеску, що здійснене податковим органом (1 квартал 2014, 3, 4 квартал 2013) та ним самостійно (вересень 2013), є обґрунтованим.

У той же час, враховуючи встановлену відсутність у позивача обов`язку сплачувати єдиний соціальний внесок за період, у який останній був найманим працівником, колегія суддів доходить висновку про безпідставне нарахування податковим органом єдиного внеску ОСОБА_1 відповідно до наданого розрахунку, починаючи з 1 кварталу 2018, у загальній сумі 15931,08 грн.

Щодо визначених спірною податковою вимогою сум штрафних санкцій та пені колегія суддів зазначає, що їх нарахування здійснене відповідними рішеннями податкового органу про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несвоєчасну сплату єдиного внеску № 0005150 від 08.12.2016, № від 10.12.2018, які позивачем не оскаржувались, є чинними, а отже визначена ними сума у розмірі 2836,62 грн. підлягає сплаті позивачем.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 суми боргу зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 15931,08 грн., з огляду на що оскаржувана вимога про сплату боргу підлягає скасуванню у зазначеній частині.

Суд першої інстанції зазначені обставини не врахував, у зв`язку з чим дійшов частково помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позову щодо скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) на суму 15931,08 грн. із прийняттям нової постанови про задоволення позову у зазначеній частині.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з п. 3, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.05.2020 по справі № 520/3137/2020 скасувати в частині відмови у задоволенні позову про визнання протиправною та скасування вимоги Головного управління ДФС у Харківській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-9349-17 від 09.08.2019 в сумі 15931,08 грн.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Харківській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-9349-17 від 09.08.2019 в сумі 15931,08 грн.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.05.2020 по справі № 520/3137/2020 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач І.М. Ральченко
Судді Г.Є. Бершов В.В. Катунов