Справа № 560/3678/21
Суддя: Блонський В.К.
Дата ухвалення: 2021-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/3678/21
РІШЕННЯ
іменем України
03 червня 2021 рокум. Хмельницький
Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Блонського В.К.

за участю:секретаря судового засідання Троян О.А. представника позивача Коломійця А.Р. відповідача ОСОБА_1
розглянувши адміністративну справу за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення збитків,

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 суму завданих збитків в розмірі 6285,23 грн., (шість тисяч двісті вісімдесят п`ять гривень двадцять три копійки).

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що в результаті проведення аудиторської перевірки фінансово-господарської служби військової частини НОМЕР_1 було виявлено факти порушення дотримання законодавства та переплати грошового забезпечення військовослужбовцю частини.

В аудиторському звіті встановлено, що солдату ОСОБА_2 , який 10.07.2018 року вчинив самовільне залишення військової частини, за липень 2018 року виплачене грошове забезпечення, при цьому, наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 05.09.2018 №198 військовослужбовцю виплата грошового забезпечення була припинена лише з 05.09.2020, чим було порушено вимоги п. 34.4 Інструкції про грошове забезпечення № 260 від 11.06.2008 (в подальшому п.15 Розділу І Порядку виплати грошового забезпечення №260 від 07.06.2018).

Внаслідок вказаних порушень допущені незаконні витрати коштів на загальну суму 8 799,32 грн., а саме переплати грошового забезпечення на суму 6 285,23 грн., ПДФО на суму 1 134,34 грн. та ЄСВ на суму 1 382,75 грн.

По даному факту наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 07.07.2020р. №346 було призначено службове розслідування з метою уточнення причин і умов, що сприяли незаконному використанню коштів, а також встановлення ступеня вини посадових осіб, чиї дії або бездіяльність стали причиною порушення.

В ході службового розслідування було з`ясовано, що солдат ОСОБА_2 згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 ( по стройовій частині) від 02.07.2018 року №144 вибув у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 м. Мукачеве з метою виконання завдань у районі проведення операції Об`єднаних Сил.

26.07.2018 року з військової частини НОМЕР_3 направлений витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_3 №153 від 10.07.2018 де вказано, що солдат ОСОБА_2 станом на 10.07.2018 року не прибув до місця призначення та вважати таким, що самовільно залишив частину.

Даний витяг із наказу надійшов на адресу військової частини НОМЕР_1 01.08.2018.

З даним наказом був ознайомлений командир військової частини НОМЕР_1 , начальник штабу частини та начальник відділу персоналу та стройового.

На листі супроводі начальником штабу 02.08.2018 поставлене розпорядження начальнику відділу персоналу та стройового - «встановленим чином».

Позивач зазначає, що солдат ОСОБА_2 , 10.07.2018 вважався таким, що залишив військову частину НОМЕР_3 , наказ був направлений з військової частини НОМЕР_3 до військової частини НОМЕР_1 не раніше ніж 26.07.2018, тобто на момент відправлення наказу солдат ОСОБА_2 , був відсутній на службі понад 10 діб, тому при надходженні даного наказу, начальнику відділу персоналу та стройового необхідно було відпрацювати наказ по стройовій частині про зняття солдата ОСОБА_2 із усіх видів забезпечення, що не було зроблено.

Відповідно до п. 1.9 Розділу 1 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» №260 від 07.06.2018 року (із змінами від 20.07.2018) грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується за місцем штатної служби в поточному місяці за минулий.

Оскільки солдат ОСОБА_2 , перебував у відрядженні, то грошове забезпечення виплачувалось останньому по місцю служби тобто у військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.08.2018 року № 505 «Про преміювання військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 за їх особистий внесок у загальні результати служби у липні 2018 року» солдату ОСОБА_2 , виплатили премію в розмірі 119 %.

Позивач зазначає, що якби начальником відділу персоналу та стройового своєчасно був відпрацьований наказ командира військової частини НОМЕР_3 №153 від 10.07.2018, то ОСОБА_2 , не було б нараховане грошове забезпечення в тому числі і премія.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.09.2018 року №198 солдата ОСОБА_2 , вважати таким, що 06.07.2018 року не прибув на військову службу без поважних причин та відсутній більше десяти діб. З 05.09.2018 року зняти з усіх видів забезпечення та зарахувати у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 .

Згідно наказу командира військової частині НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.04.2019 року №93 солдата ОСОБА_2 вважати таким, що 23.04.2019 року повернувся зі службового відрядження. З 23.04.2019 року зарахувати на всі види забезпечення частини.

Позивач зазначає, що солдату ОСОБА_2 , було переплачене грошове забезпечення з 11.07.2018 по 31.07.2018, у зв`язку із не своєчасним відпрацюванням наказу про зняття його з усіх видів забезпечення, в тому числі і грошового забезпечення.

З 20.06.2018 року по 07.08.2018 року на посаді начальника відділення персоналу та стройового штабу військової частини НОМЕР_1 перебував ОСОБА_1 (наказ командира по стройовій частині від 19.06.2018 року №133 та наказ командира по стройовій частині від 06.08.2018 року №176) та виконував обов`язки начальника відділення персоналу та стройового - заступника начальника штабу військової частини НОМЕР_1 в момент надходження наказу командира військової частини НОМЕР_3 «про самовільне залишення військової частини солдатом ОСОБА_2 .

Таким чином ОСОБА_1 , виконуючи обов`язки начальника відділення персоналу та стройового - заступника начальника штабу військової частини НОМЕР_1 своєчасно не відпрацював наказ про призупинення виплати грошового забезпечення ОСОБА_2 , на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_3 №153 від 10.07.2018 (про не прибуття солдата ОСОБА_2 для виконання завдань за призначенням та вважати таким, що самовільно залишив військову частину 10.07.2018), яка надійшла на адресу військової частини НОМЕР_1 01.08.2018, дана бездіяльність призвела до незаконних витрат коштів, що склало 8 799,32 (вісім тисяч сімсот дев`яносто дев`ять грн. 32 копійок), що включає: грошове забезпечення за час самовільного залишення військової частини-3036,53 грн., премія-3248,70 грн., ПДФО- 1131,34 грн., - 1382,75 грн.

Сума коштів, що підлягає стягненню становить 6285, 23 грн. (шість тисяч двісті вісімдесят п`ять гри., 23 коп.) без урахування ПДФО та ЄСВ.

Тому позивач просить стягнути зазначені кошти з ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 29.04.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін.

Відповідач направив на адресу суду відзив на даний адміністративний позов, в якому у задоволенні позову просить суд відмовити.

В обгрунтування відзиву відповідач зазначив, що статтею 67 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначено, що командир військової частини зобов`язаний керувати фінансовою діяльністю, розпоряджатися згідно із законодавством коштами, забезпечувати ощадливе витрачання коштів у суворій відповідності із затвердженим кошторисом, але незважаючи на це, та знаючи про відсутність на військовій службі солдата ОСОБА_2 , видав наказ "Про преміювання військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 ".

Також у відзиві відповідач зазначив, що обов`язки за посадою начальника відділення персоналу та стройового штабу військової частини НОМЕР_1 він не міг в повній мірі виконувати, оскільки він її займав тимчасово (рапорт та акт прийняття посади не складалися).

Відповідач вказує, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом, тому його необхідно залишити без розгляду.

Позивач подав відповідь на відзив, в якій не погодився із обгрунтуванням відповідачем відзиву.

Також позивач подав до суду заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій зазначив, що відповідно до пункту 12 наказу командира військової частини НОМЕР_1 "Про результати проведення службового розслідування " від 08.09.2020 № 547 наказано помічнику командира полку з правової роботи юридичної групи військової частини НОМЕР_1 підготувати та направити листа з актом службового розслідування, та додатками до нього, що стосується до військової частини НОМЕР_4 м. Шепетівка, де на даний час проходить службу ОСОБА_1 , з клопотанням про стягнення коштів, у разі відмови підготувати та подати позов до суду.

Позивач зазначає, що ним вчинялися заходи щодо повернення коштів в позасудовому порядку, а саме 30 жовтня 2020 року до військової частини НОМЕР_4 м. Шепетівка, де на даний час проходить службу ОСОБА_1 , був надісланий службовий лист з матеріалами службового розслідування про стягнення суми коштів з останнього, у розмірі 6285,23 грн.

На адресу військової частини НОМЕР_1 прийшла відповідь військової частини НОМЕР_4 № 1091 від 17.11.2020 (отримана позивачем 30.11.2020 року) в якій зазначено, що посадові особи військової частини НОМЕР_4 ознайомили ОСОБА_1 , з актом проведення службового розслідування та додатками до нього, та було запропоновано ОСОБА_1 , в добровільному порядку відшкодувати відповідну суму коштів, але притягнути до матеріальної відповідальності та стягнути у примусовому порядку 6285,23 грн., не вбачають законних підстав.

В зв`язку із викладеним позивач вважає, що хоча й пропустив строк звернення до суду, проте даний строк пропущено з поважних причин.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, та надав суду пояснення посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, у відповіді на відзив, та у заяві про поновлення строку звернення до суду.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю, та надав суду пояснення посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Надаючи оцінку поважності пропуску строку звернення до суду з даним позовом, суд зазначає наступне.

Строки звернення до суду визначені статтею 122 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно із частиною 2 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

З даним адміністративним позовом позивач звернувся 25.03.2021 року, тобто з пропуском трьохмісячного строку звернення до суду, який рахується з 30.11.2020, а саме з моменту отримання ним відповіді військової частини НОМЕР_4 № 1091 від 17.11.2020.

За змістом частини 1 статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ "Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Чинне законодавство обмежує строк звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

З урахуванням положень ст.ст. 122, 123 КАС України обов`язок доказування поважності причин пропуску строку звернення до суду покладений на позивача.

Оцінюючи обставини, що перешкоджали реалізації процесуального права на звернення до суду, на які позивач посилається як на поважні, суд виходить з оцінки та аналізу всіх наведених у заяві доводів і з того, чи мав позивач за таких обставин можливість своєчасно реалізувати право на звернення до суду (чи відсутні були вагомі перешкоди, труднощі для реалізації цього права).

Рішенням Європейського Суду з прав людини по справі «Іліан проти Туреччини» встановлено, що правило встановлення обмежень до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

У зв`язку з наведеним та враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з позовом поважними, тому у задоволенні клопотання про залишення даного позову без розгляду необхідно відмовити.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

В результаті проведення аудиторської перевірки фінансово-господарської служби військової частини НОМЕР_1 було виявлено факти порушення дотримання законодавства та переплати грошового забезпечення військовослужбовцю частини.

В аудиторському звіті № 234/1/31/28 від 11.07.2020 зазначено, що перевіркою своєчасності призупинення виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, які самовільно залишили військову частину, встановлено, що солдату ОСОБА_2 , який у період з 11.07.2018 року по квітень 2020 року скоїв самовільне залишення військової частини, проте за липень 2018 року йому виплачене грошове забезпечення, при цьому, наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 05.09.2018 №198 військовослужбовцю виплата грошового забезпечення була припинена лише з 05.09.2020, чим було порушено вимоги п. 34.4 Інструкції про грошове забезпечення № 260 від 11.06.2008 (в подальшому п.15 Розділу І Порядку виплати грошового забезпечення №260 від 07.06.2018).

Внаслідок вказаних порушень допущені незаконні витрати коштів на загальну суму 8 799,32 грн., а саме переплати грошового забезпечення на суму 6 285,23 грн., ПДФО на суму 1 134,34 грн. та ЄСВ на суму 1 382,75 грн.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 07.07.2020 р. №346 було призначено службове розслідування з метою уточнення причин і умов, що сприяли незаконному використанню коштів, а також встановлення ступеня вини посадових осіб, чиї дії або бездіяльність стали причиною порушення.

Актом службового розслідування від 01.09.2020 встановлено, що солдат ОСОБА_2 , згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.07.2018 № 144 вибув у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 м. Мукачеве з метою виконань завдань у районі проведення операції Обєднаних Сил.

На адресу військової частини НОМЕР_1 направлено витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) вх. № 29/2072 від 01.08.2018 року, де вказано, що солдат ОСОБА_2 , станом на 10.07.2018 року не прибув до місця призначення та вважати таким, що самовільно залишив частину.

З даним наказом був ознайомлений командир частини, начальник штабу частини та начальник відділу персоналу та стройового (в даний період виконував обов`язки начальника відділу персоналу та стройового капітан ОСОБА_1 , згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.06.2018 року № 133, і до його повноважень належало виконання даного наказу.

Наказ про призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 не був відпрацьований після надходження витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_2 .

В даному акті також зазначено, що своїми діями капітан ОСОБА_1 , порушив п.15 Розділу І «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» №260 від 07.06.2018 року № 260, а саме військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини

Також вказано, що капітан ОСОБА_1 , не відпрацював встановленим чином наказ командира військової частини НОМЕР_2 № 156 від 10.07.2018 (про неприбуття солдата ОСОБА_2 для виконання завдань за призначенням та вважати таким, що самовільно залишив військову частину), який надійшов на адресу військової частини НОМЕР_1 , що призвело до незаконних витрат коштів на загальну суму 8 799,32 грн., а саме переплати грошового забезпечення на суму 6 285,23 грн., ПДФО на суму 1 134,34 грн. та ЄСВ на суму 1 382,75 грн.

Відповідно до пункту 12 наказу командира військової частини НОМЕР_1 "Про результати проведення службового розслідування " від 08.09.2020 № 547 помічнику командира полку з правової роботи юридичної групи військової частини НОМЕР_1 наказано підготувати та направити листа з актом службового розслідування, та додатками до нього до військової частини НОМЕР_4 м. Шепетівка, де наданий час проходить службу ОСОБА_1 , з клопотанням про стягнення коштів, у разі відмови підготувати та подати позов до суду.

Позивач направив службовий лист до військової частини НОМЕР_4 м. Шепетівка, в якій на даний час проходить службу ОСОБА_1 , до якого долучив матеріали службового розслідування про стягнення суми коштів з останнього, у розмірі 6285,23 грн.

На адресу військової частини НОМЕР_1 прийшла відповідь військової частини НОМЕР_4 № 1091 від 17.11.2020 в якій зазначено, що посадові особи військової частини НОМЕР_4 ознайомили ОСОБА_1 , з актом проведення службового розслідування та додатками до нього, та було запропоновано ОСОБА_1 , в добровільному порядку відшкодувати відповідну суму коштів, але притягнути до матеріальної відповідальності та стягнути у примусовому порядку 6285,23 грн., не вбачають законних підстав.

Тому позивач звернувся в суд з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі - Статут, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно зі статтею 9 Статуту, військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.

Відповідно до статті 11 Статуту, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.

Стаття 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначає, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Згідно із статтею 26 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до вимог пункту 3.1.9 наказу Міністерства оборони України від 16.07.1997 №300, усі посадові особи військової частини (з`єднання), які відають військовим (корабельним) господарством зобов`язані знати вимоги чинного законодавства України, наказів, положень, настанов, інструкцій та інших керівних документів щодо організації та ведення військового господарства та неухильно керуватись ними у своїй діяльності; організовувати та контролювати ведення обліку, правильне зберігання і своєчасне оновлення запасів матеріальних засобів усіх видів; здійснювати постійний контроль за правильним, ощадливим та доцільним витрачанням (використанням) матеріальних засобів, вживати необхідних заходів для боротьби з нераціональними їх витратами (використанням), втратами, нестачами, розкраданням.

Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків, визначає Закон України від 03.10.2019 №160-IX "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" (далі - Закон України №160-IX).

За змістом статті 1 Закону України №160-ІХ матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків.

Відповідно до положень статті 3 Закону України №160-ІХ умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Згідно із ч. 4 ст. 3 Закону №160-ІХ переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до пункту 2.13 розділу ІІ Наказу Міністерства оборони України від 26.05.2014 року № 333 «Про затвердження Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України» облік особового складу у штабі військової частини ведеться старшим помічником начальника штабу з кадрів та стройової частини (помічником начальника штабу з кадрів та стройової частини), який зобов 'язаний: вести облік особового складу військової частини відповідно до вимог цієї Інструкції; своєчасно складати і подавати начальнику штабу на підпис проекти наказів по стройовій частині, добову відомість і встановлені донесення, повідомлення по особовому складу; регулярно робити записи про зміни облікових даних особового складу у відповідні облікові документи, які ведуться у штабі військової частини.

Відповідно п.15 Розділ І наказу Міністерства оборони України «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» №260 від 07.06.2018 року, передбачено, що військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Таким чином начальник відділення персоналу та стройового відповідає за видання наказу командира військової частини НОМЕР_1 про призупинення виплати грошового забезпечення.

Стосовно вини відповідача у завданій шкоді суд зазначає, що саме він є суб`єктом відповідальності, з врахуванням наступного.

Наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 10.07.2018 року зареєстрований у військовій частині НОМЕР_1 01.08.2018 року.

На супровідному листі до вказаного наказу стоїть резолюція командира військової частини НОМЕР_1 "НШ - встановленим чином" (НШ - начальник штабу), в свою начальник штабу військової частини НОМЕР_1 також поставив резолюцію "НВПІС - встановленим чином" (начальнику відділу персоналу та стройового).

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19.06.2018 начальник відділення персоналу та стройового - заступник начальника штабу військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_3 , з 20.06.2018 вибув у відрядження, тимчасове виконання обов`язків начальника штабу військової частини НОМЕР_1 покладено на начальника топографічної служби штабу військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.10.2018 № 223 капітан ОСОБА_1 , повернувся до виконання обов`язків за штатною посадою.

Тобто капітан ОСОБА_1 , у період з 20.06.2018 до 07.10.2018 тимчасово виконував обов`язки начальника відділу персоналу та стройового - заступника начальника штабу військової частини НОМЕР_1 .

Стосовно твердження відповідача, що неприйняття ним справ та посади начальника відділення персоналу та стройового, суд зазначає наступне.

Відповідно до пп. 2 п. 120 Указу Президента України "Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України" від 10.12.2008 №1153/2008, передбачено: у зв`язку зі службовою необхідністю на військовослужбовця, який займає штатну посаду, може бути покладено тимчасове виконання обов`язків за іншою рівнозначною або вищою посадою, а саме: не вакантною посадою - у разі тимчасової відсутності, або внаслідок усунення від виконання службових обов`язків чи відсторонення від виконання службових повноважень військовослужбовця, який її займає.

Частиною 1 статті 35 Закону України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24.03.1999 № 548-ХІV передбачено, що накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.

Статтею 37 Закону України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24.03.1999 № 548-ХІV передбачено, що військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ.

Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

Таким чином відповідач, зобов`язаний виконувати накази командира, а у разі не згоди з наказом він повинен був звернутись до командира військової частини НОМЕР_1 з мотивованим клопотання про відмову від виконання тимчасових обов`язків начальника відділення персоналу та стройового - заступника начальника штабу військової частини НОМЕР_1 .

Відповідач таких дій не вчинив, тому останній фактично погодився на виконання цих обов`язків повністю.

Згідно із ч.1 ст.5 Закону №160-ІХ особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону №160-ІХ особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій.

Відповідно до ст.4 Закону №160-IX особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.

Згідно ст.5 Закону №160-IX особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність.

Згідно із ч.1 ст.7 Закону №160-ІХ розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.

Відповідно до ст. 12 Закону №160-ІХ у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.

Як встановлено судом, розмір завданих збитків складає 6285,23 грн., що не перевищує 15 прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб. Зазначене підтверджується довідкою-розрахунком переплат військовослужбовцям, які самовільно залишили частину чи місце служби.

Враховуючи, що відповідачем не надано доказів сплати шкоди у сумі 6285,23 грн., яка підтверджується наявними у справі доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За змістом частини 2 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведення експертиз.

Тому, відповідно до ст. 139 КАС України підстави для стягнення судових витрат (сплаченого позивачем судового збору в розмірі 2270 грн.) відсутні.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 суму завданих збитків в розмірі 6285,23 грн., ( шість тисяч двісті вісімдесят п`ять гривень двадцять три копійки).

Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 08 червня 2021 року

Позивач:Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_5 )
Відповідач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2

Головуючий суддя В.К. Блонський