Справа № 321/1647/20(2-а/321/1/2021)
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2021-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 травня 2021 року м.Дніпросправа № 321/1647/20 2-а/321/1/2021

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Баранник Н.П.,

суддів: Малиш Н.І., Щербака А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 21 січня 2021 року у справі № 321/1647/20 (2-а/321/1/2021) (суддя Ігнатьєв Д.П.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції (далі - відповідач) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення серії ЕАК № 1864889 від 15.12.2019р. та закриття справи про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.121 КУпАП.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що в нього не вимагали документів, не перевіряли його транспортний засіб.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 21 січня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено, оскаржене рішення відповідача скасовано, справу про адміністративне правопорушення закрито. Крім того, судом стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу. В скарзі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, скаржник просить скасувати оскаржене рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що пунктом 31.3 «б» ПДР забороняється експлуатація транспортних засобів, якщо вони не пройшли обов`язковий технічний контроль (для транспортних засобів, що підлягають такому контролю). Позивач керував транспортним засобом, що підлягає проходженню обов`язкового технічного контролю, без проходження технічного контролю, чим порушив ст. 35 ЗУ «Про дорожній рух». Зазначає, що судом першої інстанції невірно здійснено розподіл судових витрат, замість вірної суми судового збору в розмірі 420,40 грн., судом стягнуто 908 грн.

Позивач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу. У відзиві просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Постановою серії ЕАК № 1864889 від 15.12.2019р. ОСОБА_1 було визнано винним в порушенні вимог ч.3 ст.121 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності з накладенням штрафу у розмірі 340 грн.

За фабулою постанови, ОСОБА_1 15.12.2019р. о 11:42 год. керував транспортним засобом CHEVROLET CAPTIVA CG26F, номерний знак НОМЕР_1 , не пристебнутий паском безпеки, на транспортному засобі, що підлягає обов`язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.121 КУпАП.

Правомірність та обґрунтованість вказаної постанови є предметом спору, який передано на вирішення суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги та скасовуючи оскаржену постанову, вказав, що притягнення позивача до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, яке передбачено ч.3 ст.121 КУпАП, є безпідставним, оскільки факт вчинення правопорушення не є доведеним належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 3 статті 121 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування водієм транспортним засобом, що підлягає обов`язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху (далі - ПДР), затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001.

Відповідно до п.1.9 ПДР, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно п.31.3 «б» ПДР, забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством, якщо вони не пройшли обов`язковий технічний контроль (для транспортних засобів, що підлягають такому контролю).

За правилами частин 1 та 2 статті 35 Закону України «Про дорожній рух», транспортні засоби, що беруть участь у дорожньому русі та зареєстровані територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України, підлягають обов`язковому технічному контролю відповідно до цієї статті.

Обов`язковому технічному контролю не підлягають:

1) легкові автомобілі усіх типів, марок і моделей, причепи (напівпричепи) до них (крім таксі та автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку), мотоцикли, мопеди, мотоколяски та інші прирівняні до них транспортні засоби - незалежно від строку експлуатації;

2) легкові автомобілі, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, вантажні автомобілі незалежно від форми власності вантажопідйомністю до 3,5 тон, причепи до них - із строком експлуатації до двох років.

3) технічні засоби для агропромислового комплексу, визначені Законом України "Про систему інженерно-технічного забезпечення агропромислового комплексу України".

Слід зазначити, що статтею 37 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що однією із підстав для заборони експлуатації транспортних засобів є відсутність проходження обов`язкового технічного контролю у тих транспортних засобів, які його потребують, згідно чинного законодавства.

При цьому, Порядок проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів визначено постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2012 р. № 137 (Порядок № 137).

У відповідності до п.1 Порядку №137, порядок проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів визначає процедуру проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів, зареєстрованих уповноваженими органами МВС (далі - транспортні засоби), за результатами якої встановлюється їх придатність до експлуатації або неможливість експлуатації, крім таких транспортних засобів:

1) легкові автомобілі усіх типів, марок і моделей, причепи (напівпричепи) до них (крім таксі та автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку), мотоцикли, мопеди, мотоколяски та інші прирівняні до них транспортні засоби - незалежно від строку експлуатації;

2) легкові автомобілі, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, вантажні автомобілі незалежно від форми власності вантажопідйомністю до 3,5 тони, причепи до них - із строком експлуатації до двох років.

За приписами п. 3 Порядку №137 періодичність проходження обов`язкового технічного контролю становить:

- для легкових автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, із строком експлуатації більше двох років - кожні два роки;

- для вантажних автомобілів незалежно від форми власності вантажопідйомністю до 3,5 тони, причепів до них із строком експлуатації більше двох років - кожні два роки;

- для вантажних автомобілів вантажопідйомністю більше 3,5 тони, причепів до них та таксі незалежно від строку експлуатації - щороку;

- для автобусів та спеціалізованих транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, незалежно від строку експлуатації - двічі на рік.

За вимогою власника обов`язковий технічний контроль транспортного засобу, який зареєстрований в установленому порядку, але не підлягає обов`язковому технічному контролю, проводять за процедурою, визначеною цим Порядком.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що обов`язковому технічному контролю кожні два роки підлягають транспортні засоби, зокрема легкові автомобілі, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, якщо строк їх експлуатації перевищує два роки.

Згідно з п.1 ст.247 КпАП України, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

Статтею 40 Закону України «Про національну поліцію», передбачено застосування технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази використання вказаного легкового автомобіля для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку.

Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що постанова у справі про адміністративне правопорушення містить лише відомості, внесені особою яка може бути зацікавленою, отже підтвердження зазначених фактів іншими безсторонніми особами матеріали справи не містять.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального права при вирішенні справи не допустив та дійшов обґрунтованого висновку про протиправність оскарженої постанови серії ЕАК № 1864889 від 15.12.2019р. та необхідність її скасування із закриттям справи про адміністративне правопорушення.

Щодо доводів відповідача про невірний розподіл судом першої інстанції судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем було подано дублікат квитанції № 0.0..1 від 08.01.2021, що підтверджує сплату судового збору в розмірі 908,00 грн. (а.с.24).

Вказана сума сплачена позивачем на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Проте, при розрахунку судового збору за подання позовної заяви, судом першої інстанції не враховано правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020р. у справі №543/775/17 про те, що у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення, у розумінні положень ст.ст.287, 288 КУпАП, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати положення ст.ст. 2-5 Закону України «Про судовий збір», які не передбачають пільг звільнення від сплати судового збору за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах.

У частині 5 статті 4 Закону України «Про судовий збір», яка відповідно до вказаної вище постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 543/775/17 підлягає застосуванню при поданні позовів у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, визначено, що ставка судового збору складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Як вбачається з матеріалів, позивач з даним позовом звернувся до суду першої інстанції 29.12.2020р.

Згідно з ухваленим Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено, що у 2020 році прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року, складає 2 102 грн.

Таким чином, 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 420,4 грн (0,2*2 102 = 420,4).

Отже, розмір судового збору, який підлягав сплаті за подання позову складав 420,4 грн.

Оскільки при поданні позовної заяви позивачем мав бути сплачений судовий збір в розмірі 420,4 грн., колегія суддів вважає, що при розподілу судових витрат суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з бюджетних асигнувань відповідача судового збору в розмірі 908 грн.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а третій абзац резолютивної частини рішення суду першої інстанції слід змінити, залишивши в решті рішення суду без змін.

Відповідно до частини 4 статті 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Слід зазначити, що правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір».

Згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: 1) зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; 2) повернення заяви або скарги; 3) відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі; 4) залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням); 5) закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Тобто, позивач не позбавлений права звернутися до суду першої інстанції з клопотанням про повернення надміру сплаченого судового збору за подачу позовної заяви у даній справі.

Керуючись ст.311, п.2 ч.1 ст.315, ч.4 ст.317, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції - задовольнити частково.

Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 21 січня 2021 року у справі № 321/1647/20 (2-а/321/1/2021) - змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення наступній редакції:

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені витрати на сплату судового збору за подачу позовної заяви у розмірі 420,4 грн. (чотириста двадцять гривень сорок копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції.

В решті рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 21 січня 2021 року у справі № 321/1647/20 (2-а/321/1/2021) - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч.3 ст.272 КАС України.

Головуючий - суддя Н.П. Баранник

суддя Н.І. Малиш

суддя А.А. Щербак