Справа № 140/3236/21
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2021-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2021 року ЛуцькСправа № 140/3236/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Денисюка Р.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Західного регіонального управління ДПС України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Луцького прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) Західного регіонального управління ДПС України (далі - відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо не проведення 31 серпня 2019 року остаточного розрахунку по виплаті грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015- 2019 роки при звільненні з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та зобов`язання нарахувати тa виплатити середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні сум в частині невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій зa 2015- 2019 роки при звільненні з 01 вересня 2019 року пo 15 березня 2021 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 23.02.2015 по 31.08.2019 проходив військову службу на різних посадах ДПС України. 31.08.2019 позивача було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби у запас у зв`язку із сімейними, а тому в день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, військова частина НОМЕР_1 зобов`язана була провести з ним повний розрахунок. Однак, відповідач, належним чином, його не розрахував, оскільки на дату закінчення проходження ним військової служби відповідач не виплатив йому грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки. Кошти щодо виплати вказаної компенсації за зазначений період надійшли на його картковий рахунок в сумі 36711,74 грн тільки 15.03.2021. Таким чином, у даному випадку суб`єктом владних повноважень було допущено затримку розрахунку при звільненні з військової служби, що є порушенням статті 116 КЗпП України та у відповідності до статті 117 КЗпП України це є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку, який у даному випадку становить період з 01.09.2019 (наступний день за днем звільнення з військової служби) по 15.03.2021 - день виплати коштів. Просить позов задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 02.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача вважає дану позовну заяву безпідставною, оскільки в позовній заяві не вказано в чому саме полягає затримка розрахунку з боку відповідача. Розрахунок з позивачем відбувся в межах надходжень бюджетних асигнувань у відповідності до вимог чинного законодавства. У свою чергу, представник відповідача вказує, що Луцький прикордонний загін є бюджетною установою, без власного прибутку, розпорядником коштів III класу, тобто кошти використовуються лише за призначенням і в конкретно встановлених рамках, які виділяються з Адміністрації Державної прикордонної служби України. Разом з тим, щомісяця, у відповідності до керівних документів, ІНФОРМАЦІЯ_2 , як структурна одиниця Державної прикордонної служби, подає потребу у коштах на ті, чи інші асигнування. А тому, на думку представника відповідача, Луцький прикордонний загін, від себе здійснив усі необхідні дії, які передбачені чинним законодавством та не суперечать йому, і як наслідок, такі дії не є протиправними. З наведених підстав представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити повністю

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_3 , що не заперечується представником відповідача.

Відповідно до витягу з наказу начальника 6 прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 30.08.2019 №470-ос підполковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового склад та всіх видів забезпечення з 31.08.2019.

Судом встановлено, що на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22.01.2021 у справі № 140/15768/20, яким зобов`язано військову частину нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 70 невикористаних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки, 15.03.2021 відповідачем виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в сумі 36711,74 грн., що підтверджується довідкою по картковому рахунку позивача.

Позивач вважаючи, що відповідач протиправно несвоєчасно провів розрахунок при звільненні, звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначаються Законом України № 2011-ХІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 (далі - Закон № 2011-ХІІ).

У статті першій Закону №2011-ХІІ встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до приписів статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Встановлення останнього є вкрай необхідним для точного визначення періоду затримки розрахунку при звільненні, оскільки день фактичного розрахунку є кінцевою датою нарахування середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні.

Отже, можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні перебуває у залежності від проведення фактичного розрахунку у повному обсязі. Не встановивши конкретну дату повного розрахунку, суд позбавлений можливості достеменно встановити період затримки, а відтак і розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом про нарахування тa виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з тим, що відповідач здійснив виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій зa 2015- 2019 роки при звільненні не у день звільнення з військової служби, а лише 15.03.2021 на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22.01.2021 у справі № 140/15768/20.

Водночас, судом в ході розгляду даної справи встановлено, що у провадженні Волинського окружного адміністративного суду перебуває справа № 140/2967/21 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 про визнання бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_4 протиправною щодо невиплати індексації грошового забезпечення з 18.08.2017 року по 31.12.2018 року включно та зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за вказаний період; визнання бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_4 протиправною щодо невиплати індексації грошового забезпечення з 01.07.2015 року по 30.11.2015 року включно, з 01.01.2016 року по 01.08.2016 року включно та зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за вказаний період; визнання бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_7 (військова частина 2382) Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України протиправною щодо невиплати індексації грошового забезпечення з 02.08.2016 року по 02.12.2016 року включно та зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за вказаний період; визнання бездіяльності Східного регіонального управління (військова частина 1470) Державної прикордонної служби України протиправною щодо невиплати індексації грошового забезпечення з 02.12.2016 року по 14.08.2017 року включно та зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 02.12.2016 року по 14.08.2017 року включно.

Рішенням суду від 04.06.2021 у справі № 140/2967/21 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю. Дане рішення суду на даний час законної сили не набрало.

Вказані обставини, на думку суду, свідчать про те, що на даний момент виплата індексації грошового забезпечення позивачу не здійснена, тобто, остаточний розрахунок з ним не проведено, що є однією з основних умов виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Аналіз статей 116, 117 КЗпП України, які передбачають обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні, а також те, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, дають підстави для висновку, що в спірних правовідносинах зазначений строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні навіть ще не розпочався, оскільки відсутній факт остаточного розрахунку з позивачем.

Суд звертає увагу позивача, що в даному випадку позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними, оскільки існує спір щодо визначення права позивача на отримання індексації грошового забезпечення. Тобто, після виконання рішення суду у справі 140/2967/21 можна буде встановити дату остаточного розрахунку при звільненні.

За таких обставин, коли остаточний розрахунок з позивачем при звільненні не проведено, виплати йому індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби не проведена, суд приходить до висновку про передчасність позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та відповідно про відмову у задоволенні позову.

Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З огляду на викладене, а також враховуючи обставини даної справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Західного регіонального управління ДПС України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Р.С. Денисюк