Справа № 400/1779/21
Суддя: Марич Є. В.
Дата ухвалення: 2021-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2021 р. справа № 400/1779/21
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Марича Є.В., розглянув в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідача:Первомайської міської ради Миколаївської області, вул. Грушевського, 3,Первомайськ,Миколаївська область,55213,

про:визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії; стягнення моральної шкоди в розмірі 40 000,00 грн.,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась з позовом до Первомайської міської ради Миколаївської області (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у виплаті позивачу середньої заробітної плати на період до працевлаштування, але не більше шести місяців з дня закінчення її повноважень секретаря Підгороднянської селищної ради відповідно до ч. 2 ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» від 11.07.2020 р. №93; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середню заробітну плату, яку вона отримувала на посаді секретаря Підгороднянської селищної ради, на період до працевлаштування, але не більше 6 (шести) місяців, відповідно до ч. 2 ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» від 11.07.2002 р. №93-IV з дня закінчення її повноважень, як секретаря Підгороднянської селищної ради (18.11.2020 р.).; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 40 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона була звільнена з посади вчителя зарубіжної літератури Підгороднянської гімназії з 01.03.2003 р. у зв`язку із обранням її на виборну посаду секретарем Підгороднянської селищної ради, а з 18.11.2020 р. повноваження позивача як секретаря Підгороднянської селищної ради були припинені. У зв`язку із неможливістю працевлаштування за попереднім місцем роботи, позивач звернулась до Підгороднянської селищної ради із заявою про виплату на період працевлаштування середньої заробітної плати, яку одержувала, перебуваючи на посаді секретаря ради, з 19.11.2020 р. по 19.12.2020 р. їй проводилась зазначена виплата. Після реорганізації Підгороднянської селищної ради, позивач звернулась до Первомайської міської ради, яка є правонаступником майна, прав та обов`язків Підгороднянської селищної ради, із заявою від 05.02.2021 р. про продовження їй виплати, однак відповідачем протиправно відмовлено.

Ухвалою від 29.03.2021 р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову та зазначив, що довідка Підгороднянської загальноосвітньої школи I-III ступенів Первомайської районної ради Миколаївської області від 19.11.2020 р. №46/01-20 про те, що на даний час немає вакансії на працевлаштування на посаду вчителя зарубіжної літератури та педагога організатора, не є підтвердженням неможливості працевлаштування позивача, тому що даний заклад освіти не ліквідований, не реорганізований, що призвело б до скорочення займаної позивачем раніше посади, а трудові відносини з вчителем, який на даний час працює в закладі, не розірвані в порушення вимог абзацу 2 частини першої статті 33 Закону України "Про статус депутатів місцевих рад". Крім того, існує два накази щодо звільнення позивача з попереднього місця роботи, один з них містить відомості про звільнення її за власним бажанням, інший у зв`язку із обранням її на виборну посаду. Відсутні підстави і на відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із недоведеністю.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечила доводи відповідача та підтримала позовні вимоги в повному обсязі.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 та витягу з наказу №159-к від 10.09.2003 р. «Про звільнення ОСОБА_1 », позивач звільнена із посади педагога- організатора та вчителя зарубіжної літератури Підгороднянської гімназії з 01.09.2003 р., у зв`язку із переходом на виборну посаду (секретарем Підгороднянської ради), згідно пункту 5 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, а .с .17, 20 заворот) .

Також, згідно записів трудової книжки, позивача з 02.09.2003 р. обрано секретарем Підгороднянської ради (а. с. 20 - заворот).

Рішенням І сесії VІІІ скликання Первомайської міської ради від 18.11.2020 р. №2 «Про підсумки виборів та визнання повноважень депутатів Первомайської міської ради Первомайського району Миколаївської області VІІІ скликання» позивач була звільнена з посади секретаря Підгороднянської селищної ради у зв`язку із закінченням строку повноважень, а розпорядженням Голови Піднгороднянської селищної ради від 18.11.2020 р. №38/02.02 вирішено, зокрема, провести повний розрахунок при звільнені секретаря селищної ради ОСОБА_1 , зберегти за нею на період до її працевлаштування, але не більше шести місяців середню заробітну плату, яку вона одержувала на осаді секретаря ради (а. с. 24).

Позивачу у період з 19.11.2020 р. по 19.12.200 р. була виплачена середня заробітна плата яку вона одержувала на осаді секретаря ради.

Рішенням № 2 сесії VІІІ скликання Первомайської міської ради від 10.12.2020 р. було розпочато реорганізацію, зокрема, Підгороднянської селищної ради, правонаступником майна, прав та обов`язків є Первомайська міська рада.

У зв`язку із припиненням виплати позивачу середньої заробітної плати, яку вона одержувала на осаді секретаря ради, позивач 05.02.2021 р. звернулась до відповідача із заявою про її виплату, однак отримала відмову.

При цьому, позивачем надано довідку Підгороднянської загальноосвітньої школи I-III ступенів Первомайської районної ради Миколаївської області від 19.11.2020 р. №46/01-20 про те, що на даний час немає вакансії на працевлаштування на посаду вчителя зарубіжної літератури та педагога організатора та довідку Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 25.01.2021 р. №1400-0212/8/5861 про те, що позивач не перебуває на обліку в Головного управлінні Пенсійного фонду України в Миколаївській області та не отримує пенсію (а. с. 25-26).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що згідно з ч. 2 ст 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 50 закону України «Про місцеве самоврядування в України» (далі Закон №280/97), секретар сільської, селищної, міської ради працює в раді на постійній основі. Секретар ради обирається радою з числа її депутатів на строк повноважень ради за пропозицією відповідного сільського, селищного, міського голови.

Секретар сільської, селищної, міської ради не може суміщати свою службову діяльність з іншою посадою, у тому числі на громадських засадах, займатися іншою оплачуваною (крім викладацької, наукової і творчої діяльності, медичної практики, інструкторської та суддівської практики із спорту) або підприємницькою діяльністю.

Вищезазначене кореспондується ч. 2 ст. 6 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» від 11.07.2002 р. (далі Закону №93), депутат місцевої ради, обраний секретарем сільської, селищної, міської ради, головою, заступником голови районної, обласної, районної у місті ради, працює у відповідній раді на постійній основі і не може суміщати свою службову діяльність з іншою роботою, у тому числі на громадських засадах (за винятком викладацької, наукової та творчої у позаробочий час), займатися підприємницькою діяльністю, одержувати від цього прибуток, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 33 Закону України "Про статус депутатів місцевих рад", депутату місцевої ради, який працював у раді на постійній основі, після закінчення таких повноважень надається попередня робота (посада), а за її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою депутата, на іншому підприємстві, в установі, організації.

У разі неможливості надання відповідної роботи (посади) на період працевлаштування за колишнім депутатом місцевої ради зберігається, але не більше шести місяців, середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді у раді, що виплачується з відповідного місцевого бюджету. У разі, якщо колишній депутат місцевої ради має право на пенсійне забезпечення або йому призначена пенсія за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника, за вислугу років відповідно до закону, за ним не зберігається середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді в раді.

Гарантії для працівників, обраних на виборні посади, також встановлені статтею 118 КЗпП України, за приписами якої працівникам, звільненим від роботи внаслідок обрання їх на виборні посади в державних органах, а також у партійних, профспілкових, комсомольських, кооперативних та інших громадських організаціях, надається після закінчення їх повноважень за виборною посадою попередня робота (посада), а при її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою працівника, на іншому підприємстві, в установі, організації.

З огляду на вищезазначені норми, суд дійшов висновку, що законодавець гарантує колишньому депутату міської ради чи, як у даному випадку, секретарю ради збереження середньої заробітної плати, яку він одержував на виборній посаді лише за умови неможливості надання йому попередньої роботи і виключно на період його працевлаштування, але не більше шести місяців. При цьому обов`язок запропонувати звільненим від роботи внаслідок обрання їх на виборні посади роботу (посаду) за згодою працівника, на іншому підприємстві, в установі, організації в разі відсутності можливості працевлаштувати на попередній або рівнозначній посаді покладається саме на роботодавця. За змістом Закону збереження протягом шести місяців середнього заробітку не звільняє адміністрацію установи, де працював депутат міської ради, вжити заходи до його працевлаштування.

Гарантія збереження середньої заробітної плати, яку голова сільської ради одержував на виборній посаді, можлива лише за умови неможливості надання йому попередньої роботи і виключно на період його працевлаштування, але не більше шести місяців. При цьому необхідною умовою реалізації зазначеного права є неможливість забезпечення роботодавцем надання попередньої роботи (посади), а у разі її відсутності - іншої рівноцінної роботи (посади) на тому самому або, за згодою депутата, на іншому підприємстві, в установі, організації.

Отже, чинним законодавством гарантується право депутата місцевої ради чи, у даному випадку, секретарю ради на надання їй, після закінчення повноважень за виборною посадою, попередньої або рівноцінної роботи (посади), а за її відсутності - збереження за нею середньої заробітної плати на строк не більше шести місяців або до дня його працевлаштування.

Водночас підставою для припинення таких виплат є працевлаштування колишнього депутата місцевої ради в період гарантованого шестимісячного строку для працевлаштування; виникнення права на пенсійне забезпечення; закінчення гарантованого шестимісячного строку для працевлаштування.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 13.08.2020 справа №174/445/16-а , 2-а/174/18/2016.

Згідно матеріалів справи, до обрання на виборну посаду секретаря Підгороднянської селищної ради позивач працювала на посаді вчителя педагога організатора та вчителя зарубіжної літератури Підгороднянської гімназії, та 01.03.2003 р. була звільнена з посади у зв`язку з переходом на виборну посаду, згідно пункту 5 статті 36 КЗпП України, про що у трудову книжку позивача внесено відповідний запис.

Суд не приймає до уваги посилання на існування другого наказу щодо звільнення позивача за власним бажанням, оскільки вищезазначене підтверджує звільнення позивача саме у зв`язку із переходом на виборну посаду.

У свою чергу, відповідно до довідки Підгороднянської загальноосвітньої школи I-III ступенів Первомайської районної ради Миколаївської області від 19.11.2020 р. №46/01-20 немає вакансії на працевлаштування на посаду немає вакансії на працевлаштування на посаду вчителя зарубіжної літератури та педагога організатора.

Отже, станом на день звернення позивача до відповідача його працевлаштування за попереднім місцем роботи є неможливим.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що позивач має право на отримання середньої заробітної плати, яку вона одержувала на виборній посаді, на період працевлаштування, але не більше шести місяців.

Також суд наголошує на тому, що Законом України "Про статус депутатів місцевих рад" не передбачено обов`язку позивача доводити правомірність відмови попереднього роботодавця щодо працевлаштування.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.10.2019 у справі №345/3102/16-а.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на правову позицію Верховного Суду, викладену у справі №635/1071/17, оскільки ця постанова прийнята не у подібних правовідносинах.

Зважаючи на наведене, суд вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо невиплати позивачу середньомісячної заробітної плати, але не як просить позивач з 18.11.2020 р., а з 19.11.2020 року (наступного дня з дня припинення повноважень секретаря ради) у відповідності до вимог статті 33 Закону України "Про статус місцевих рад".

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату їй середньомісячної заробітної плати, яку вона отримувала на виборній посаді, на період працевлаштування, але не більше шести місяців, починаючи з 18.11.2020 р., суд зазначає таке.

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок № 100), передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

При цьому, відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Абзацами 1, 2 пункту 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. В разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Статтею 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зважаючи на встановлені обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що в даному випадку належним способом захисту прав та інтересів позивача є зобов`язання відповідача провести нарахування і виплату позивачу середньої заробітної плати, яку вона отримувала на виборній посаді секретаря ради на період працевлаштування з 19.11.2020 р, але не більше шести місяців і з урахуванням раніше виплачених сум.

Щодо вимоги позивача про стягнення на її користь моральної шкоди у розмірі 40 000 грн, суд зазначає наступне.

В силу статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Суд зауважує, що надані разом з позовною заявою копії медичних документів жодним чином не підтверджують той факт, що погіршення стану її здоров`я є наслідком відхилення відповідачами її вимог про виплату середнього заробітку, надані позивачем медичні документи взагалі стосуються ОСОБА_2 , а не позивача.

Сам факт визнання судом порушення відповідачами прав позивача і поновлення її права на отримання середнього заробітку, на переконання суду, є достатнім та справедливим, внаслідок чого у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди належить відмовити.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позов задовольнити частково.

Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем сплачено судовий збір в сумі 908 грн. за вимогу майнового характеру щодо стягнення на її користь моральної шкоди, оскільки в цій частині їй відмовлено, то судовий збір з відповідача не стягується. В частині вимог, що задоволені судом позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Позивачем заявлено відшкодування їй витрат на правничу допомогу в сумі 8000 грн. На підтвердження понесених витрат позивачем надано копію витягу з договору про надання правової допомоги від 09.03.2021, розрахунок вартості виконаних робіт від 22.03.2021 р. на суму 8000 грн., ордер на надання правничої допомоги, квитанцію до прибуткового касового ордера від 09.03.2021 р. на суму 8000 грн.

За правилами ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на вищезазначені норми, суд дійшов висновку, що розмір таких витрат визначається на підставі доказів, підтверджуючих понесені стороною витрати та доказів, що підтверджують відповідність цих витрат фактично виконаній адвокатом роботі.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі Баришевський проти України (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі Двойних проти України (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі Меріт проти України (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Аналогічна правова позиція висловнена у додатковій постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року по справі № 826/841/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У квитанції до прибуткового касового ордера № б/н від 09.03.2021 р. зазначено підстава: надання правничої допомоги, представництво інтересів у Миколаївському окружному суді, однак дата цієї квитанції - 09.03.2021 р., тоді як розрахунок вартості виконаних робіт з надання правничої допомоги 22.03.2021 р., тобто сплату проведено раніше ніж розрахунок вартості виконаних робіт. Крім того, в наданих документах щодо правничої допомоги не конкретизовано, що правнича допомога надавалась за цим позовом. Таким чином, платіжне доручення №б/н від 09.03.2021 р. не є належним доказом сплати позивачем послуг на правничу допомогу у цій справі.

Тому, суд дійшов висновку про відсутність підстав для компенсації заявлених витрат позивача на правову допомогу.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 НОМЕР_2 ) до Первомайська міська рада Миколаївської області (вул. Грушевського, 3,Первомайськ,Миколаївська область,550) задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Первомайської міської ради Миколаївської області (вул. Грушевського, 3, Первомайськ, Миколаївська область, 55213, ідентифікаційний код 35926170) щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середньої заробітної плати на період до працевлаштування, але не більше шести місяців з дня закінчення її повноважень секретаря Підгороднянської селищної ради.

3. Зобов`язати Первомайську міську раду Миколаївської області (вул. Грушевського, 3, Первомайськ, Миколаївська область, 55213, ідентифікаційний код 35926170) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середню заробітну плату, яку вона отримувала на посаді секретаря Підгороднянської селищної ради, на період до працевлаштування, але не більше 6 (шести) місяців з 19.11.2020 року (наступного дня з дня припинення повноважень секретаря Підгороднянської селищної ради), з урахуванням раніше виплачених сум.

4. Відмовити у задоволенні вимог щодо виплати середньої заробітної плати з дня закінчення її повноважень 18.11.2020 р. та стягнення моральної шкоди у розмірі 40 000 грн.

5. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Є. В. Марич