Справа № 520/15570/2020
Суддя: Рєзнікова С.С.
Дата ухвалення: 2021-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2021 р. Справа № 520/15570/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Рєзнікової С.С.,

Суддів: Мельнікової Л.В. , Бегунца А.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.12.2020, головуючий суддя І інстанції: Панов М.М., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 15.12.20 по справі № 520/15570/2020

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просив суд:

- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ (у редакції від 19.10.1999);

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 з дня звернення, тобто з 08.09.2020, пенсію за вислугу років відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ (у редакції від 19.10.1999), виходячи із розрахунку 85% від суми середнього розміру щомісячного заробітку (без обмеження максимального розміру пенсії) та в подальшому виплачувати пенсію ОСОБА_1 із розрахунку 85% грошового забезпечення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що оскаржувані дії пенсійного органу є неправомірними, оскільки вони порушують право позивача на пенсійне забезпечення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.12.2020 позов задоволено.

Визнано неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ (у редакції від 19.10.1999).

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 з дня звернення, тобто з 08.09.2020, пенсію за вислугу років відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ (у редакції від 19.10.1999), виходячи із розрахунку 85% від суми середнього розміру щомісячного заробітку (без обмеження максимального розміру пенсії) та в подальшому виплачувати пенсію ОСОБА_1 із розрахунку 85% грошового забезпечення.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 1681 (одну тисячу шістсот вісімдесят одну) грн. 60 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до протокольної ухвали від 10.06.2021 у зв`язку з неприбуттям жодного з учасників справи у судове засідання колегія суддів ухвалила апеляційний розгляд справи продовжити в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 14.08.2000 позивач зарахований до Національного університету внутрішніх справ.

26.06.2004 позивач закінчив Національний університет внутрішніх справ та відкомандирований у розпорядження УМВС України в Харківській області

20.08.2013 позивач зарахований до магістратури Харківського національного університету внутрішніх справ.

05.07.2014 відрахований з числа слухачів магістратури у зв`язку із закінченням навчання та відкомандирований до ГУМВС України в Харківській області.

З 07.11.2015 по 27.12.2015 навчався в Харківському національному університеті внутрішніх справ у якості ад`юнкта докторантури та ад`юнктури, а з 28.12.2015 по 28 02.2018 проходив службу у Національній поліції.

Позивач звільнений зі служби в поліції (через хворобу) 28.02.2018 згідно п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII.

До звільнення зі служби позивач займав посаду старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Харківського відділу поліції ГУНП в Харківській області із званням майора.

До кримінальної та адміністративної відповідальності ОСОБА_1 не притягався.

Як свідчать матеріали справи, з 01.03.2018 позивач ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності, пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 видане позивачу 27.06.2019.

Відповідно до довідки Головного управління Пенсійного фонду в Харківській області розмір пенсії позивача станом на 01.01.2020 складає 3693,09 грн.

08.09.2020 позивач звернувся з заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якій просив призначити йому пенсію за вислугу років.

Згідно довідки №12/358/1089, виданої Управлінням кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Харківській області від 18.08.2020, вислуга років ОСОБА_1 складає у календарному обчисленні 17 років 04 місяці 22 дні, у пільговому обчисленні (без урахування вислуги в календарному обчисленні) - 03 року 08 місяців 12 днів. Таким чином, загальна вислуга років складає 21 рік 1 місяць 4 дні.

Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області листом від 19.10.2020 №8399-11598/Є-02/8-2000/20 повідомило, що ОСОБА_1 не має права на пенсію за вислугу років, оскільки відповідно до норм чинного законодавства позивачу необхідно мати вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше.

Не погодившись з неправомірними діями пенсійного органу, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 09.04 1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (надалі - Закон №2262-ХІІ ), громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з ст. 4 Закону №2262-ХІІ, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців, а також осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських та членів їхніх сімей встановлюються Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно ст. 7 Закону №2262-ХІІ передбачено право вибору пенсійних виплат: «Військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором».

Аналогічне положення міститься у ст. 10 Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Тобто, чинним законодавством надано позивачу право вибору пенсійних виплат.

Відповідно до ст. 12 Закону №2262-ХІІ (у редакції чинній на момент початку проходження позивачем служби), особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які мають на день звільнення зі служби вислугу на військовій службі або на службі в органах внутрішніх справ 20 років і більше, мають право на пенсію за вислугу років.

Положеннями Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» внесено зміни до ст. 12 Закону №2262-ХІІ - збільшено стаж роботи позивача, який дає право на пенсію за вислугу років, з 20 років до 23 років та 6 місяців, що є звуженням прав в розумінні Конституції України через суттєве погіршення становища запровадженням зворотної дії закону в часі на вже існуючі правовідносини.

Згідно з ст. 13 Закону №2262-ХІІ (у редакції чинній на момент початку проходження позивачем служби), загальний розмір пенсії, обчислений відповідно до цієї статті, не повинен перевищувати 85 процентів відповідних сум грошового забезпечення.

У редакції від 20.01.2018, чинній на момент звільнення позивача зі служби в поліції (через хворобу), ст. 13 Закону №2262-ХІІ передбачала зменшення максимального загального розміру пенсії до 70 процентів відповідних сум грошового забезпечення, що є звуженням прав позивача.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції"). "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 у справі Ганс-Адам ІІ проти Німеччини"). "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копецький проти Словаччини").

Європейський суд з прав людини у рішенні від 26.06.2014 року у справі "Суханов та Ільченко проти України" зазначив, що за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 35).

За змістом судової практики Європейського суду з прав людини захист законних сподівань (очікувань) є одним з аспектів правової визначеності.

Принцип законного очікування спрямований на те, щоб у випадках, коли особа переконана, що досягне певного результату, якщо буде діяти відповідно до норм правової системи, забезпечити захист цих очікувань.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно- правовими актами Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй (п. 4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007).

Наведене вказує на невідповідність згаданого правового регулювання таким елементам конституційного принципу верховенства права (ст. 8 Конституції України), як правова визначеність, правова передбачуваність, правомірні очікування та справедливість (п. 4.3 рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018 №1-р/2018 у справі №1-6/2018).

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

На початок проходження позивачем служби в органах внутрішніх справ (14.08.2000) законодавством було встановлено, що особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які мають на день звільнення зі служби вислугу на військовій службі або на службі в органах внутрішніх справ 20 років і більше, мають право на пенсію за вислугу років.

У статті 21 Конституції України зазначено, що права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними Положеннями ст. 22 Конституції України передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 у справі №5-рп/2005 зазначено, що згідно зі ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод є їх обмеженням.

Конституційний суд України у рішенні від 11.10.2005 у справі №8-рп/2005 пояснив, що необхідно вважати звуженням обсягу прав «це зменшення кола суб`єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики».

Тобто, що у разі, якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які, зокрема підвищують необхідний стаж для призначення пенсії, то такі зміни звужують зміст і обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб, незалежно від того, коли наступить можливість його реалізації.

У рішенні від 18.06.2007 у справі №4-рп/2007 Конституційний суд України сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами.

Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров я. підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення від 20.03.2002 у справі №5-рп/2002).

У цьому ж рішенні вказано, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається.

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів була висловлена і у рішенні Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі №1-21/2005: «Комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов`язків, пов`язаних з ризиком для життя та здоров`я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації».

Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, суд, дослідивши правовідносини, пов`язані зі змінами підстав реалізації права на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років, зазначає, що ці зміни вплинули на очікування осіб стосовно настання юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію

Зокрема, суд зазначив, що особи, які належать до певної категорії працівників, були учасниками правовідносин, у яких вони об`єктивно передбачали настання відповідних наслідків, а саме призначення пенсій Отже, зміна умов призначення пенсій особам, які належать до певної категорії працівників, з урахуванням наявності відповідного стажу роботи, призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію

З урахуванням вказаного вище, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позивач, вступаючи на службу до правоохоронних органів, мав законне сподівання щодо реалізації в майбутньому своїх соціальних прав, передбачених чинним на той момент законодавством, а саме права на отримання пенсії за вислугу років при наявності вислуги на службі в органах внутрішніх справ 20 років і більше, а також, права на отримання пенсії у розмірі 85% сум грошового забезпечення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.12.2020 по справі №520/15570/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя С.С. Рєзнікова
Судді Л.В. Мельнікова А.О. Бегунц