Справа № 460/1237/21
Суддя: Т.О. Комшелюк
Дата ухвалення: 2021-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

07 червня 2021 року м. Рівне №460/1237/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О. за участю секретаря судового засідання Харитонюк В.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Швець Д.Ю.,

відповідача 1: представник не прибув,третьої особи відповідача: представник < Текст >,

відповідача 2: представник Гришакова Н.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доДержавної фіскальної служби України, Державної митної служби України
про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Державної Фіскальної Служби України (далі відповідач 1), Державної митної служби України (далі відповідач 2) про визнання протиправним та скасування наказу Державної фіскальної служби України № 17-о від 18.01.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 2014 року працював на посаді начальника Рівненської митниці ДФС. 06.07.2020 його попереджено про можливе наступне вивільнення у зв`язку із реорганізацією без пропозиції будь-яких вакантних посад. 20.01.2021 на підставі спірного наказу його звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. З наказом позивач ознайомлений 21.01.2021. Позивач уважає спірний наказ протиправним оскільки йому не запропоновано жодної вакантної посади та не було повідомлено про відсутність вакантних посад, відповідачем не здійснено жодних дій щодо з`ясування можливості працевлаштування позивача у зв`язку з реорганізацією, чим порушено чинне законодавство. Також спірний наказ не містить конкретних причин та підстав для звільнення, що також є порушенням. Крім того, позивачу не забезпечено реалізацію права на переведення в іншу установу, в даному випадку, на аналогічну вакантну посаду в Державній митній службі України та не надано перелік вакантних посад у цьому органі. За наведеного, просить позовні вимоги задовольнити.

Відповідач 1 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Свої заперечення відповідач 1 обґрунтовує тим, що позивача належним чином попереджено про можливе наступне вивільнення у зв`язку із реорганізацією чи ліквідацією установи. При цьому, норми Закону України «Про державну службу» в редакції, чинній на час прийняття спірного наказу не встановлювали обов`язку щодо пропозиції зайняття вакантної посади. Також зазначає, що у разі вивільнення державного службовця на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, норми ч. 2 ст. 40 КЗпП та положення частини другої цієї статті не застосовуються. Посилання позивача на те, що наказ не містить підстави звільнення є необґрунтованими, оскільки у спірному наказі чітко наведена підстава для вивільнення. Просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Відповідач 2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Свої заперечення відповідач 2 обґрунтовує також тим, що позивача належним чином попереджено про можливе наступне вивільнення у зв`язку із реорганізацією чи ліквідацією установи. При цьому, норми Закону України «Про державну службу» в редакції, чинній на час прийняття спірного наказу не встановлювали обов`язку щодо пропозиції зайняття вакантної посади. Також зазначає, що у разі вивільнення державного службовця норми ст. 49-2 КЗпП не застосовуються. Крім того, оскільки відповідач 1 не є припиненим, то позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відповідача 2 є безпідставними. Також звертає на безпідставність вимог про стягнення витрат, понесених в ході розгляду справи, оскільки такі не підтверджені належними доказами. Просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Позивач відповідь на відзиви не подав.

01.03.2021 ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

11.03.2021 ухвалою суду задоволено клопотання відповідача 2 про участь в режимі відео конференції.

01.04.2021 ухвалою суду призначено наступне судове засідання.

12.04.2021 ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати задоволено клопотання представника позивача про його участь в режимі відео конференції та про відкладення розгляду справи.

21.04.2021 ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати задоволено клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи.

05.05.2021 ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про його участь в режимі відео конференції.

17.05.2021 ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

19.05.2021 ухвалою суду задоволено клопотання відповідача 2 про участь в режимі відео конференції.

07.06.2021 оголошено скорочене рішення.

В судовому засіданні представник позивача в режимі відео конференції позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення тотожні викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача 1 в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неприбуття суд не повідомив.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні в режимі відео конференції надав пояснення, аналогічні викладеним у його відзиві на позов.

Ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати на підставі ч. 3 ст. 205 КАС України вирішено розглянути справу за відсутності відповідача 1.

Заслухавши учасників справи, розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з 2014 року працював на посаді начальника Рівненської митниці ДФС.

06.07.2020 позивача попереджено про можливе наступне вивільнення у зв`язку із займаної посади у зв`язку із реорганізацією.

27.08.2020 позивач звернувся до відповідача 2 про переведення у зв`язку з припиненням Рівненської митниці ДФС.

22.09.2020 відповідачем 2 надано відповідь у якій роз`яснено застосування законодавства про працю та про державну службу, а також повідомлено, що інформацію, наведену у заяві позивача взято до уваги.

27.11.2020 позивачем подано повторну заяву до відповідача 2 про переведення у зв`язку з припиненням Рівненської митниці ДФС.

29.12.2020 відповідачем 2 надано відповідь про те, що порушені позивачем питання у заяві можуть бути розглянути по завершенню заходів реорганізації.

28.12.2020 Головою комісії з реорганізації Рівненської митниці ДФС листом № 152/34/17-70 направлено подання Голові ДФС України про звільнення з посади ОСОБА_1 , начальника Рівненської митниці ДФС, для розгляду.

29.12.2020 Головою комісії з реорганізації Рівненської митниці ДФС в доповнення до попереднього листа, Голові ДФС України направлено лист № 153/34/17-40 з проханням розглянути подання щодо звільнення ОСОБА_2 із займаної посади 20 січня 2021 року, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з реорганізацією.

18.01.2021 відповідачем 1 прийнятий наказ № 17-о «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до п. 1 якого припинено державну службу та звільнено 20 січня 2021 року ОСОБА_1 з посади начальника Рівненської митниці ДФІС, у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та шт. ату державних службовців, п. 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

З даним наказом, як зазначив безпосередньо позивач, він ознайомлений 21.01.2021.

Вирішуючи даний спір та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд враховує наступне.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначені Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (зараз і надалі - Закон № 889 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За змістом частин другої, третьої статті 5 Закону № 889, відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

За визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 1 Закону № 889, державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення регулює стаття 87 Закону № 889.

Так, пунктом першим частини першої ст. 87 Закону № 889 встановлено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Матеріалами справи стверджується та не заперечується сторонами, що державна служба позивача була припинена з наведеної вище підстави, у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців.

Відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу.

Абзацом 4 пункту 2 Постанови № 1200 встановлено, що ДПС та Держмитслужба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої ДФС у відповідних с ерах діяльності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 6 березня 2019 року № 227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України», затверджено Положення про Державну податкову службу України (далі Положення про ДПС) та Положення про Державну митну службу України.

Згідно з пунктом 1 Положення про ДМС, Державна митна служба України (Держмитслужба ) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і яка реалізує державну митну політику, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 4 грудня 2019 року № 1217-р «Питання Державної митної служби» визначено: «Погодитися з пропозицією Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення з 8 грудня 2019р. Державною митною службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 6 березня 2019р. № 227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» (Офіційний вісник України, 2019 р., № 26, ст. 900) функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної митної ї політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства і з питань державної митної справи.

16 липня 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР) внесений запис за № 0086387 про проведення державної реєстрації юридичної особи Державної митної служби України, .

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02 жовтня 2019 року № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби», деякі територіальні органи Державної фіскальної служби реорганізовано шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної митної служби.

Таким чином, відповідно до наведених нормативно-правових актів, відбулась реорганізація Державної фіскальної служби України.

В свою чергу, як наведено вище по тексту рішення, реорганізація органу є підставою для припинення державної служби за умови дотримання вимог, встановлених ст. 87 Закону № 889.

Так, ч. 3 ст. 87 Закону № 889 визначено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Наведена норма права чітко встановлює, що державного службовця має бути попереджено про наступне вивільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті суб`єктом призначення або керівником державної служби у письмовій формі і не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач був письмово попереджений про наступне можливе вивільнення 06.07.2020, а наказ про звільнення прийнятий 18.01.2021.

Отже строки попередження відповідачем 1 дотримано в повній мірі.

Крім того, ч. 3 ст. 87 Закону № 889 також чітко визначає, що суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

Тобто, у даному випадку, суб`єкту призначення або керівнику державної служби органу, який реорганізовується, надано законом право пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності), а не встановлений обов`язок.

Аналогічно, з приводу процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 Закону № 889) Національне агентство України з питань державної служби (далі НАДС) надало роз`яснення від 20.02.2020 № 86р/з, відповідно до якого НАДС зазначає, що при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Варто також зауважити наступне.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Приписами ч. 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус (ч. 4 ст. 40 КЗпП України).

В силу положень ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Разом з тим, за правилами ч. 6 ст. 49-2 КЗпП України, вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Викладеним чітко зазначено, що до державних службовців, які вивільнюються на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КзПП України, положення ч. 2 ст. 40 КЗпП України та положення ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України, не застосовуються.

Суд також враховує з даного питання роз`яснення НАДС від 20.02.2020 № 86р/з в якому останнє наголосило, що процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення наразі врегульована положеннями Закону № 889, отже, при звільненні державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, відповідно до пункту 1 чи пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889, положення статті 49-2 Кодексу законів про працю України не застосовуються.

З огляду на викладене, доводи позивача про порушення відповідачем 1 обов`язку, який полягав у тому, що одночасно з попередженням про звільнення позивачу повинні бути запропоновані інші вакантні посади, які відповідають його кваліфікації, досвіду роботи та стану здоров`я і які може виконувати працівник, і не лише за місцем роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які були в юридичної особи упродовж періоду від вручення працівнику письмового попередження про звільнення із займаної посади у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці по день його звільнення, є безпідставними та необґрунтованими.

Також є неприйнятними твердження позивача про відсутність у спірному наказі про його звільнення конкретної підстави, зважаючи на наступне.

Як встановлено судом та наведено вище по тексту рішення, 18 січня 2021 року відповідачем 1 прийнятий наказ № 17-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Із змісту наказу слідує, що він прийнятий відповідно до п.1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», постанови Кабінету Міністрів України від 02 жовтня 2019 року № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби».

Згідно пункту 1 вказаного наказу, припинено державну службу та звільнено 20 січня 2021 року ОСОБА_1 з посади начальника Рівненської митниці ДФС, у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців, п. 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Пунктом 2 цього наказу встановлений обов`язок щодо забезпечення проведення розрахунку з ОСОБА_1 згідно з чинним законодавством та виплату вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Підставою для видання такого наказу вказано лист Рівненської митниці ДФС від 29.12.2020 № 153/34/17-40, попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 09.07.2020.

Суд нагадує, що підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення встановлені стаття 87 Закону № 889, зокрема, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889 встановлено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Як наведено вище, у п. 1 спірного наказу чітко зазначено, що державна служба позивача припиняється з 20.01.2021 у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців.

Наведена підстава для звільнення відповідає підставі, встановленій у п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889, отже доводи позивача в цій частині є хибними.

Також позивач стверджує, що йому не забезпечено реалізацію права на переведення в іншу установу, в даному випадку на аналогічну вакантну посаду в Державній митній службі України.

З даного приводу суд зважає на таке.

Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону № 889 встановлено, що посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів (п. 6 ч. 1 ст. 2).

Згідно із ч. 5 ст. 22 Закону № 889, у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 41 Закону № 889, державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:

1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення;

2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Із аналізу наведеної норми права, слідує, що державний службовець, за умови його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу лише за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення.

Отже, у даному випадку, право прийняти рішення про переведення належить саме керівнику державної служби або суб`єкту призначення. При цьому, суд звертає увагу що прийняття такого рішення є правом, а не обов`язком керівника державної служби або суб`єкта призначення, тому твердження позивача про порушення відповідачем реалізації права позивача на переведення в іншу установу, в даному випадку на аналогічну вакантну посаду в Державній митній службі України, є безпідставними.

Посилання позивача на Постанову Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», судом до уваги не приймаються, оскільки така практика була сформована до прийняття Закону № 889 та внесених до нього змін.

З урахуванням вище викладеного, судом встановлено, що доводи та аргументи позивача, покладені в основу позову є безпідставними. Порядок та процедура припинення державної служби з підстави п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889, дотримані відповідачем 1 повністю. Спірний наказ відповідача 1 відповідає критеріям, встановленим ч. 2 ст. 2 КАС України, тому правові підстави для визнання його протиправним та скасування відсутні, отже позовні вимоги в цій частині позову задоволенню не належать.

Щодо позовних про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд зауважує, що такі позовні вимоги є похідними від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення. Позаяк, судом встановлено правомірність оскаржуваного наказу, та такі позовні вимоги також задовленню не належать.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачі як суб`єкти владних повноважень в ході розгляду справи довели правомірність своєї поведінки в спірних правовідносинах.

Натомість, доводи та аргументи позивача, якими обґрунтовані позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження за наслідками розгляду справи по суті, а тому в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Підстави для відшкодування судових витрат позивачу у порядку ст. 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Державної митної служби України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

1) позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 );

2) відповідач 1 - Державна фіскальна служба України (04053, м. Київ, Львівська площа, 8; );

3) відповідач 2 - Державна митна служба України (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 11Г; ).

Повний текст рішення складений 10 червня 2021 року

Суддя Т.О. Комшелюк