Справа № 640/22140/20
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2021-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2021 року м. Київ № 640/22140/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Скочок Т.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом: ОСОБА_1 до: Державного бюро розслідувань, Виконуючого обов`язки директора Державного бюро розслідувань Соколова Олександра Володимировича про: визнання неправомірними дій, визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державного бюро розслідувань (далі - ДБР), виконуючого обов`язки директора ДБР Соколова Олександра Володимировича (далі - в.о. директора ДБР Соколов О.В.), в якому просить:

визнати неправомірними дії в.о. директора ДБР Соколова О.В., направлені на звільнення позивача з посади першого заступника директора територіального управління ДБР, розташованого у місті Києві;

визнати протиправним та скасувати наказ ДБР від 14.07.2020 № 95 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві на 2020 рік»;

визнати протиправним та скасувати наказ ДБР від 13.08.2020 № 514-ос в частині звільнення позивача з посади першого заступника директора територіального управління ДБР, розташованого у місті Києві;

поновити позивача на посаді першого заступника директора або на рівноцінній (рівнозначній) посаді заступника директора територіального управління ДБР, розташованого у місті Києві;

стягнути з ДБР на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.08.2020 по дату фактичного поновлення на посаді.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю спірних дій та наказів, оскільки, зокрема, у директора ДБР відсутні відповідні повноваження як керівника державної служби, ДБР порушено вимоги профільного та трудового законодавства, а відтак є достатні підстави для визнання дій протиправними і скасування наказів та, відповідно, поновлення позивача на посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Представник ДБР у відзиві стверджує про правомірність оскаржуваних дій та наказів, посилаючись на те, що ДБР діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством і, як наслідок, просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У відповіді на відзив представник позивача фактично наводить ті самі доводи та аргументи, що і у позовній заяві.

Заперечення на відповідь відзив так само фактично містять ті самі доводи та аргументи, що і у відзиві.

Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, мотивоване тим, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не можна віднести до категорії незначної складності. Щодо даного клопотання суд дійшов висновку, що представником позивача не наведено переконливих доводів та не повідомлено обставин, які б перешкоджали розгляду даної справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку про необґрунтованість даного клопотання та відмови в його задоволенні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом директора ДБР від 25.10.2018 № 158-ос позивача призначено на посаду першого заступника директора територіального управління ДБР, розташованого у місті Києві, як обраного за конкурсом з 26.10.2018, з випробувальним строком 6 місяців.

26.10.2018 позивачем складено присягу державного службовця.

08.07.2020 в.о. директора ДБР Соколовим О.В. прийнято наказ № 323 «Про затвердження Переліку посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами», відповідно до якого посади директора та заступника директора територіальних управлінь ДБР підлягали заміщенню особами рядового і начальницького складу - полковниками ДБР.

14.07.2020 в.о. директора ДБР Соколовим О.В. прийнято наказ № 95 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві на 2020 рік», яким, відповідно до п.п. 4, 8 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», Переліку посад у територіальних управліннях ДБР, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами, затвердженого наказом ДБР від 08.07.2020 № 323, затверджено зміни до штатного розпису на 2020 рік № 1 територіального управління ДБР, розташованого у місті Києві та введено в дію з 17.08.2020 (п. 1), скорочено посади державної служби територіального управління ДБР, розташованого у місті Києві внаслідок змін до штатного розпису № 1, що додаються (п. 2).

Згідно з затвердженими вказаним наказом змінами до штатного розпису замість трьох посад державної служби територіального управління ДБР, розташованого у місті Києві: директор - 1 посада, перший заступник директора - 1 посада, заступник директора - 1 посада, з 17.08.2020 введено до штатного розпису посади старшого начальницького складу (полковник ДБР): директор - 1 посада, заступник директора - 2 посади.

Водночас, 14.07.2020 в.о. директора ДБР Соколовим О.В. прийнято наказ № 336 «Про попередження працівників», яким вирішено Управлінню кадрової та державної служби ДБР персонально попередити працівників територіальних управлінь ДБР, посади яких з 17.08.2020 скорочуються, про наступне вивільнення (додатки 1-7).

Згідно зі списком працівників територіального управління ДБР, розташованого у місті Києві, які попереджаються про скорочення посади державної служби внаслідок змін до штатного розпису (додаток 7 до вказаного наказу № 336) позивача попереджено 16.07.2020, про що свідчить його підпис.

В матеріалах справи наявне також попередження про наступне вивільнення позивача від 16.07.2020 № 10-13-01-15473, в якому останнього попереджено про скорочення посади першого заступника директора територіального управління ДБР, розташованого у місті Києві по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення даного попередження, та про наступне звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» з виплатою згідно з ч. 4 цієї статті вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

З вказаним повідомленням позивач ознайомився 16.07.2020, про що свідчить його підпис.

13.08.2020 в.о. директора ДБР Соколовим О.В. прийнято наказ № 514-ос «З особового складу», п. 15 якого, відповідно до п.п. 8, 9 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», п. 1 ч. 1 та ч. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу», звільнено позивача з посади першого заступника директора територіального управління ДБР, розташованого у місті Києві, 17.08.2020 у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби.

При цьому, в якості підстави у наказі зазначено: наказ ДБР від 14.07.2020 № 95 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві на 2020 рік», наказ ДБР від 14.07.2020 № 336 «Про попередження працівників» та персональне попередження про наступне вивільнення від 16.07.2020 № 10-13-01-15473.

Вважаючи наказ № 95 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві на 2020 рік», а також зазначений наказ про звільнення протиправними та такими, що порушують його права, позивач звернувся до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Стосовно позовної вимоги про визнання неправомірними дій в.о. директора ДБР Соколова О.В., направлених на звільнення позивача з посади першого заступника директора територіального управління ДБР, розташованого у місті Києві.

Так, з аналізу змісту позовної заяви вбачається, що вона не містить будь-яких аргументів та доводів з приводу того, в чому саме виразились дії в.о. директора ДБР Соколова О.В., направлені на звільнення позивача з посади першого заступника директора територіального управління ДБР, розташованого у місті Києві та в чому саме полягає їх протиправність, натомість позивач фактично ототожнює такі дії з прийняттям спірного наказу про його звільнення.

Таким чином, суд не вбачає належних правових підстав для визнання неправомірними вказаних дій в.о. директора ДБР Соколова О.В.

Стосовно позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу ДБР від 14.07.2020 № 95 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві на 2020 рік».

12.11.2015 Верховною Радою України прийнято Закон «Про Державне бюро розслідувань», який набрав чинності з 01.03.2016, відповідно до якого ДБР визначено як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції (ст. 1).

Завданнями ДБР відповідно до ст. 5 вказаного Закону є запобігання, виявлення, припинення, розкриття і розслідування:

1) злочинів, вчинених службовими особами, які займають особливо відповідальне становище відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про державну службу», особами, посади яких віднесено до першої - третьої категорій посад державної служби, суддями та працівниками правоохоронних органів, крім випадків, коли ці злочини віднесено до підслідності детективів Національного антикорупційного бюро України;

2) злочинів, вчинених службовими особами Національного антикорупційного бюро України, заступником Генерального прокурора України - керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури або іншими прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, крім випадків, коли досудове розслідування цих злочинів віднесено до підслідності детективів підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України;

3) злочинів проти встановленого порядку несення військової служби (військових злочинів), крім злочинів, передбачених статтею 422 Кримінального кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» незалежність ДБР від незаконного втручання у його діяльність гарантується, зокрема, визначеними цим та іншими законами: 1) спеціальним статусом ДБР, особливим порядком визначення його загальної структури, фінансування та організаційного забезпечення діяльності; 2) особливим порядком добору, призначення та звільнення ДБР, першого заступника Директора ДБР і заступника Директора ДБР, а також вичерпним, визначеним законом, переліком підстав для припинення їхніх повноважень; 3) порядком здійснення повноважень ДБР та його працівниками; 4) колегіальним прийняттям найбільш важливих рішень керівництвом ДБР; 5) забороною незаконного втручання у здійснення повноважень працівників ДБР; 6) належною оплатою праці працівників ДБР і соціальними гарантіями; 7) правовим захистом і забезпеченням особистої безпеки працівників ДБР, їхніх близьких родичів.

Отже, нормами Закону України «Про Державне бюро розслідувань» у зазначеній редакції ДБР визначався як орган зі спеціальним статусом, структурно незалежний від існуючих правоохоронних органів та органів безпеки.

В подальшому, 03.12.2019 Верховна Рада України, з метою удосконалення правових основ організації та діяльності ДБР, прийняла Закон № 305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», який набрав чинності 27.12.2019.

Як наслідок, відповідно до статті 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», у редакції Закону України № 305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.

Таким чином, з 27.12.2019 ДБР, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції, припинило своє існування, внаслідок зміни його статусу на державний правоохоронний орган.

За таких умов, суд погоджується з твердженням представника ДБР про необхідність заміни посад державної служби, як не притаманних правоохоронним органам, іншими категоріями посади - рядового і начальницького складу.

При цьому, в якості підстави для визнання протиправним та скасування наказу ДБР від 14.07.2020 № 95 ДСК представник позивача посилається на те, що скорочення посад державної служби мало бути здійснене тільки після затвердження Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань.

Так, згідно з абз. 1 ч. 6 ст. 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», у редакції Закону України № 305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.

В той же час, за змістом п. 4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» Кабінету Міністрів України у місячний строк із дня набрання чинності цим Законом, зокрема, прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону, та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Дійсно, вказане Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 № 743 (далі - Положення № 743).

Разом з тим, згідно з п.п. 4, 8 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного наказу, Директор Державного бюро розслідувань: затверджує структуру та штатну чисельність центрального апарату та територіальних органів Державного бюро розслідувань; видає у межах повноважень накази і розпорядження, дає доручення, які є обов`язковими для виконання працівниками Державного бюро розслідувань.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного наказу, підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Зі змісту вказаних норм видно, що вони не ставлять права Директора ДБР, передбачені п.п. 4, 8 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» та його обов`язки, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», в залежність від наявності чи відсутності затвердженого Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань.

Крім того, окрім зазначених нормативних підстав, в оскаржуваному наказі зазначено в якості підстави наказ ДБР від 08.07.2020 № 323 «Про затвердження Переліку посад у територіальних управліннях ДБР, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами», стосовно якого позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження визнання його протиправним та скасування.

Враховуючи наведене, суд не вбачає належних правових підстав для визнання протиправним та скасування наказу ДБР від 14.07.2020 № 95 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві на 2020 рік».

Стосовно позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу ДБР від 13.08.2020 № 514-ос в частині звільнення позивача з посади першого заступника директора територіального управління ДБР, розташованого у місті Києві.

(1) З огляду на вже вказане, суд вважає доведеними обставини скорочення посад державної служби внаслідок зміни штатного розпису в територіальному управлінні ДБР, розташованому у місті Києві, у зв`язку з чим не приймає доводи позивача та його представника в цьому контексті.

(2) Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» керівництво діяльністю Державного бюро розслідувань здійснює його Директор, який має першого заступника та двох заступників. У разі відсутності Директора Державного бюро розслідувань його повноваження здійснює перший заступник Директора Державного бюро розслідувань, а в разі його відсутності - один із заступників Директора Державного бюро розслідувань згідно із розподілом обов`язків.

Пунктами 1, 2, 9 ч. 1, ч. 4 ст. 12 вказаного Закону передбачено, що Директор Державного бюро розслідувань: несе відповідальність за діяльність Державного бюро розслідувань, зокрема законність здійснюваних Державним бюро розслідувань оперативно-розшукових заходів, досудового розслідування, додержання прав і свобод людини і громадянина; організовує роботу Державного бюро розслідувань, призначає та звільняє першого заступника і заступників Директора Державного бюро розслідувань у порядку, визначеному цим Законом, а також визначає їхні обов`язки; призначає на посади та звільняє з посад працівників центрального апарату Державного бюро розслідувань, директорів та заступників директорів територіальних управлінь Державного бюро розслідувань.

У разі звільнення Директора Державного бюро розслідувань з посади, його смерті або відсутності відомостей про місце його перебування повноваження Директора Державного бюро розслідувань протягом 60 днів виконує його перший заступник, а в подальшому - почергово кожний із заступників і знову перший заступник з ротацією кожні 60 днів до того часу, доки не буде призначено нового Директора Державного бюро розслідувань у порядку, передбаченому цим Законом. Строк виконання повноважень розпочинається відповідно з дня, наступного за днем звільнення Директора Державного бюро розслідувань, або з дня, наступного за днем його смерті, або з дня, наступного за останнім днем, коли місце перебування Директора Державного бюро розслідувань було відомо.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» директори територіальних управлінь Державного бюро розслідувань та їх заступники, керівники підрозділів центрального апарату Державного бюро розслідувань та їх заступники призначаються на посаду та звільняються з посади Директором Державного бюро розслідувань. Такі особи призначаються на посади Директором Державного бюро розслідувань за поданням конкурсних комісій, що проводять конкурс на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань у порядку, передбаченому частиною третьою статті 14 цього Закону.

За змістом ст. 14 вказаного Закону до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань. Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. На службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки. Прийняття громадян України на службу до Державного бюро розслідувань без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

В свою чергу, відповідно до п.п. 3 та 7 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну службу» керівник державної служби в державному органі (далі - керівник державної служби) - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі; суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що директор ДБР займає найвищу посаду в ДБР, яка є державною службою особливого характеру та прийняття на яку здійснюється на конкурсній основі.

При цьому, зазначені повноваження Директора ДБР притаманні і як суб`єкту призначення, і як керівнику державної служби, а встановлені особливості здійснення таких повноважень також дають підстави для висновку, що до особи, яка виконує обов`язки Директора ДБР, переходить весь спектр повноважень Директора, у том числі призначення на посади та звільнення з посад, зокрема, директорів та заступників директорів територіальних управлінь ДБР.

Норми п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» оперують поняттям суб`єкт призначення, тобто законодавець, конструюючи норму в такий спосіб фактично ототожнив суб`єкта призначення та керівника державної служби.

Хоча, у більшості державних органів керівником державної служби є керівник державного органу (наприклад, у інспекціях, агентствах, адміністраціях, службах тощо).

Проте, в органах, які очолюють особи, що обіймають політичні посади або повністю складаються з таких осіб (наприклад, Кабінет Міністрів України) чи обіймають інші посади, що не належать до посад державної служби (наприклад, державні колегіальні органи), керівником державної служби, як правило, є керівник апарату (секретаріату) такого органу (наприклад, Вища рада правосуддя).

Інакше кажучи, суб`єкт призначення не обов`язково має бути керівником державної служби.

17.03.2020 до виконання обов`язків Директора ДБР приступив заступник Директора ДБР - Соколов О.В. , що в повній мірі узгоджується з положенням ч. 4 ст. 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», а також підтверджується копією наказу від 17.03.2020 № 179-ос .

Разом з тим, на підтвердження наявності у Соколова О.В. повноважень виконувати обов`язки директора ДБР, представником відповідача надано накази ДБР від 18.05.2020 № 327-ос та від 20.07.2020 № 352, на підставі яких останній виконував повноваження директора ДБР з 17.03.2020 до 17.09.2020 включно.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т. 2 а.с. 37-38) на час спірних правовідносин керівником ДБР зазначено Соколова О.В. , що відповідно до приписів ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» є достатнім доказом на підтвердження його повноважень.

З урахуванням викладеного, посилання позивача та його представника на відсутність повноважень у в.о. директора ДБР Соколова О.В. на видання наказу про звільнення позивача є безпідставними.

Наведені висновки не спростовує та обставина, що оскаржуваний наказ про звільнення підписано в.о. директора ДБР Соколовим О.В. як полковником ДБР, оскільки не виключає того, що він є не тільки суб`єктом призначення по відношенню до заступників директорів територіальних управлінь ДБР, у тому числі позивача, а і фактично є керівником державної служби по відношенню до останніх.

Вказані висновки підтверджуються також тим, що згідно з Законом України від 23.02.2021 № 1285-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» ст. 91 доповнено новою частиною десятою, відповідно до якої повноваження керівника державної служби у Державному бюро розслідувань здійснюють Директор Державного бюро розслідувань та директори територіальних управлінь Державного бюро розслідувань.

(3) Суд зауважує, що у межах спірних правовідносин мало місце скорочення посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, а не зміна істотних умов державної служби, як стверджує позивач та його представник, до яких ч. 3 ст. 43 Закону України «Про державну службу» віднесені зміна: 1) належності посади державної служби до певної категорії посад; 2) основних посадових обов`язків; 3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення; 4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу; 5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).

Отже, аргументи та доводи позивача та його представника, пов`язані зі зміною істотних умов державної служби, не можуть бути прийняті судом до уваги.

(4) Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При цьому, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 421, частин першої, другої і третьої статті 492, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус (ч. 4 ст. 40 КЗпП України).

Разом з тим, згідно з ч.ч. 2 та 3 ст. 492 КЗпП України, на яку, так само як і на ст. 40 цього кодексу посилається позивач, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Законом, що регулює статус позивача в частині особливостей звільнення у межах спірних правовідносин є Закон України «Про державну службу».

Так, згідно з ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», у редакції, чинній як на момент попередження про наступне звільнення, так і на момент прийняття спірного наказу, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Побудована законодавцем конструкція норми з використанням словосполучення «може пропонувати» свідчить про те, що при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом, а не обов`язком суб`єкта призначення або керівника державної служби.

Таким чином, при звільненні державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», вказані положення КЗпП України не застосовуються, так само як і положення п. 7 Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 № 414, відповідно до якого особи, які працюють в умовах режимних обмежень, мають переважне право залишатися на роботі у разі вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

(5) Стосовно формулювання підстави звільнення позивача, яка не визначена Законом України «Про державну службу» в частині «…з припиненням державної служби» у спірному наказі, суд звертає увагу, що наказ містить чітку підставу для звільнення, а саме: «…у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису…», що передбачено та відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Водночас, в межах спірних правовідносин внаслідок звільнення позивача з державної служби, остання припиняється, про що і зазначено у такому наказі, що цілком відповідає вимогам п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу», згідно з яким державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (ст. 87 цього Закону).

(6) Щодо посилання представника позивача на необхідність погодження наказів про проведення організаційно-штатних заходів з першим заступником та заступником Директора ДБР, слід зазначити наступне.

Згідно з п. 61 Положення № 743, на який посилається представник позивача, скорочення штату або проведення організаційно-штатних заходів чи зміна розподілу обов`язків у період виконання першим заступником та одним із заступників Директора Державного бюро розслідувань повноважень Директора Державного бюро розслідувань відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» здійснюється за результатами аналізу ефективності роботи Державного бюро розслідувань. З метою запобігання конфлікту інтересів згідно із Законом України «Про запобігання корупції» видається відповідний наказ за погодженням з першим заступником та заступником Директора Державного бюро розслідувань.

Водночас, відповідно до п. 1 Положення № 743 це Положення визначає порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, їх права та обов`язки.

З огляду на те, що позивач не відносився ні на момент попередження про звільнення, ні на момент звільнення, до осіб рядового та начальницького складу ДБР, норми Положення № 743 не розповсюджуються на спірні правовідносин, у тому числі з тих підстав, що воно набрало чинності 27.08.2020, тобто вже після звільнення позивача.

(7) З приводу тверджень представника позивача про поширення на позивача передбачених пп.пп. 3 та 4 п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» гарантій, суд зважає на таке.

Згідно з вказаними положеннями установлено, що з дня набрання чинності цим Законом: директори територіальних управлінь та інші працівники Державного бюро розслідувань продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення їхніх повноважень на посаді відповідно до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» з урахуванням внесених цим Законом змін (пп. 3); працівники Державного бюро розслідувань, які перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених, продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення повноважень на посаді відповідно до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» з урахуванням внесених цим Законом змін, у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань (пп. 4).

Так, встановлена пп. 3 гарантія безпосередньо застосована до позивача, оскільки після набрання чинності Законом України № 305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» він продовжував здійснювати свої повноваження до його звільнення з підстав, які вже наведені.

При цьому, передбачена пп. 4 гарантія на позивача не розповсюджується, оскільки стосується слідчих та оперуповноважених, які перемогли у відповідних конкурсах.

В цьому контексті також слід зазначити про обґрунтованість твердження представника відповідача, що вказані норми не дають гарантій від можливого звільнення з відповідних підстав, зокрема, у разі заміщення посад державної служби посадами рядового і начальницького складу.

(8) Суд також не може прийняти до уваги посилання представника позивача на постанову Верховного Суду від 16.04.2020 у справі № 520/6008/19, як на підставу протиправності звільнення позивача, оскільки з аналізу її змісту вбачається, що викладена позиція не є релевантною до спірних правовідносин, тобто стосується зовсім інших обставин. Те саме стосується практики Європейського суду з прав людини, на яку посилається позивач та його представник.

(9) Решта посилань та тверджень позивача та його представника фактично зводяться до незгоди з законодавчим регулюванням спірних правовідносин, у зв`язку з чим суд зауважує, що предметом спору в межах даної адміністративної справи є зазначені накази, з огляду на що судом не можуть бути прийняті відповідні доводи.

Враховуючи викладене у сукупності, суд прийшов до висновку про правомірність прийнятого ДБР наказу від 13.08.2020 № 514-ос в частині звільнення позивача з посади першого заступника директора територіального управління ДБР, розташованого у місті Києві.

За таких обставин, у суду відсутні підстави для задоволення позову в частині поновлення позивача на посаді та присудження середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 242-246, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, виконуючого обов`язки директора Державного бюро розслідувань Соколова Олександра Володимировича про визнання неправомірними дій, визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок