Справа № 120/1724/21-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2021-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

01 червня 2021 р. Справа № 120/1724/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Яремчука Костянтина Олександровича,

за участі секретаря судового засідання Литвина Дениса Сергійовича,

представника позивача Верещака Валерія Миколайовича,

представника відповідача Круліківської Марини Анатоліївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Калинівської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовною заявою до Калинівської міської ради із вимогами визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Калинівської міської ради №114-КР від 08 лютого 2021 року "Про звільнення з посади головного спеціаліста з питань підтримки муніципальних ініціатив та інвестицій відділу бухгалтерського обліку Калинівської міської ради", поновити її на посаді, з якої звільнено, а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 лютого 2021 року по день поновлення на роботі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що розпорядженням голови Калинівської міської ради №114-КР від 08 лютого 2021 року її звільнено з посади головного спеціаліста з питань підтримки муніципальних ініціатив та інвестицій відділу бухгалтерського обліку Калинівської міської ради на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

На думку позивача, розпорядження голови Калинівської міської ради №114-КР від 08 лютого 2021 року про її звільнення є протиправним, оскільки відповідно до статті 40 та 49-2 Кодексу законів про працю України у разі звільнення працівника на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України такому працівникові має бути запропоновано всі наявні вакантні посади в цій установі, які він може обіймати, чого відповідачем зроблено не було.

Окрім того, позивач вважає, що має переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, що передбачено статтею 42 Кодексу законів про працю України, оскільки має більш високу кваліфікацію та продуктивність праці, а також має на утриманні двох малолітніх дітей.

Вважаючи, що розпорядження про її звільнення є протиправним, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою від 12 березня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Цією ж ухвалою вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено справу до судового розгляду на 05 квітня 2021 року.

31 березня 2021 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, позивачку звільнено відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці. Згідно з частиною 2 статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2, 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. За приписами вимог статті 49-2 цього Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 2 місяці, а одночасно з таким попередженням працівникові пропонується інша робота на тому самому піддприємстві, установі, організації. Так, у відзиві йдеться про те, що позивача завчасно було повідомлено про можливе звільнення із займаної посади. Крім того, від моменту такого попередження до дати звільнення позивача вакантні посади, які б відповідали її професії чи спеціальності, були відсутні. Враховуючи наведене, на думку відповідача, оскаржуване розпорядження прийнято у межах та у спосіб передбачений чинним законодавством, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

05 квітня 2021 року представником позивача подано відповідь на відзив, у якій вважає доводи представника Калинівської міської ради безпідставними та необґрунтованими, а адміністративний позов таким, що підлягає задоволенню. Зокрема, звертає увагу на те, що відповідач всупереч нормам частини 2 статті 40 Кодексу законів про працю України не запропонував ОСОБА_1 жодної роботи.

В ході судового засідання, що відбулося 05 квітня 2021 року, судом постановлено ухвалу без виходу до нарадчої кімнати, якою визнано явку представника відповідача у наступне судове засідання обов`язковою, у зв`язку із чим оголошено перерву у судовому засіданні.

11 травня 2021 року судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці.

У судовому засіданні 01 червня 2021 року представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, що наведені у позовній заяві та у відповіді на відзив.

Натомість, представник відповідача заперечувала щодо задоволення позовних вимог з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив такі обставини.

25 листопада 2015 року ОСОБА_1 призначено на посаду спеціаліста відділу муніципальних ініціатив та інвестицій Калинівської міської ради.

01 квітня 2016 року позивача переведено на посаду спеціаліста з питань підтримки муніципальних ініціатив та інвестицій відділу бухгалтерського обліку Калинівської міської ради.

Розпорядженням №375 від 03 грудня 2020 року ОСОБА_1 попереджено про можливе вивільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

08 лютого 2021 року розпорядженням Калинівського міського голови №114-КР ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста з питань підтримки муніципальних ініціатив та інвестицій відділу бухгалтерського обліку Калинівської міської ради на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За приписами частини другої вказаної статті звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника за його згодою на іншу роботу на цьому ж підприємстві.

Відтак, для прийняття законного та обґрунтованого рішення необхідно з`ясувати, чи дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці у Калинівській міській раді та чи дотримана роботодавцем процедура звільнення позивачки.

Щодо підстави звільнення позивача з посади, то суд зазначає, що на підставі розпорядження голови Калинівської міської ради від 03 грудня 2020 року №375 працівників Калинівської міської ради попереджено про можливе вивільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

Розпорядженням голови Калинівської міської ради від 08 лютого 2021 року №114-КР ОСОБА_1 звільнено із займаної посади відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Отже, звільнення ОСОБА_1 відбулося у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці міської ради.

Разом із тим, пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року №9 роз`яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Дослідивши штатні розписи на 2020 та 2021 роки, судом встановлено, що посада головного спеціаліста з питань підтримки муніципальних ініціатив та інвестицій, яку позивачка обіймала до звільнення, та яка передбачена штатним розписом на 2020 рік, відсутня у штатному розписі Калинівської міської ради на 2021 рік, що свідчить про скорочення цієї посади.

Відтак, судом встановлено, що у міській раді мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення посади, яку обіймала позивачка.

Крім того, щоб звільнення могло вважатися законним, роботодавцю необхідно дотриматися також встановленої Кодексом законів про працю України процедури.

При цьому, недотримання процедурних гарантій при звільненні позивача є самостійною та достатньою підставою для кваліфікації звільнення як незаконного та поновлення особи на посаді.

Щодо дотримання відповідачем процедури звільнення, то суд зважає на таке.

Згідно зі статтею 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини 1 статті 40, частин 1, 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які цей працівник може обіймати.

Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві, установі, організації протягом усього періоду та існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 01 квітня 2015 року у справі №6-40цс15; такої ж притримується і Верховний Суд, зокрема, у постановах від 08 травня 2019 року у справі №806/1175/17, від 13 лютого 2020 року у справі №810/1564/17 та ряду інших.

Як свідчать матеріали справи, 03 грудня 2020 року ОСОБА_1 попереджено про можливе вивільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, що підтверджується додатком №1 до розпорядження голови Калинівської міської ради №375 від 03 грудня 2020 року про можливе вивільнення, у якому міститься підпис позивачки.

У той же час, докази, які б свідчили про внесення відповідачем ОСОБА_1 пропозиції будь-якої іншої посади, відсутні. Також відсутні й докази, які б підтверджували неможливість або перешкоди запропонувати позивачці іншої посади чи інших посад у Калинівській міській раді.

Водночас, штатними розписами, що затверджені на 2020 рік та на 2021 рік, підтверджується те, що кількість посад у 2021 році збільшилася.

При цьому, довідка вих. №02-21-282 від 22 лютого 2021 року, що видана Калинівським міським головою у відповідь на адвокатський запит, свідчить про те, що в період з 03 грудня 2020 року по 15 лютого 2021 року на роботу в Калинівську міську раду прийнято 32 особи.

Тобто, з моменту повідомлення позивачку про можливе майбутнє вивільнення і до її звільнення з посади (більше того, навіть і після звільнення) у Калинівській міській раді існували вакантні посади, проте ОСОБА_1 жодна із таких не пропонувалася.

Твердження відповідача про відсутність у період з моменту попередження про звільнення і до звільнення позивачки з посади вакантних посад спростовуються наведеними вище доказами.

З огляду на вказане, відповідачем при звільненні позивача не дотримано законодавчо встановлених вимог щодо одночасного попередження працівника про наступне вивільнення та пропозиції всіх наявних вакантних посад, які вона могла обіймати.

Таким чином, враховуючи викладене, суд доходить висновку, що розпорядження Калинівського міського голови №114-КР від 08 лютого 2021 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Вирішуючи позовну вимогу щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді, то суд зважає на положення статті 235 Кодексу законів про працю України, частиною 1 якої передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, враховуючи те, що звільнення позивача із займаної посади відбулося без дотримання передбаченої трудовим законодавством процедури, суд дійшов висновку, що позовна вимога про поновлення її на посаді підлягає задоволенню шляхом поновлення ОСОБА_1 на посаді, з якої її звільнено, з 09 лютого 2021 року.

На необхідності поновлення особи на посаді, з якої її було звільнено, неодноразово вказував і Верховний Суд, зокрема, у постановах від 12 вересня 2019 року у справі №821/3736/15-а, від 22 жовтня 2019 року у справі №816/584/17, від 15 квітня 2020 року у справі №826/5596/17, від 19 травня 2020 року у справі № 9901/226/19.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік (частина 2 статті 235 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати (надалі - Порядок №100).

За приписами абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 3 Порядку визначено складові, які враховуються при обчисленні середньої заробітної плати. Натомість, у пункті 4 Порядку йдеться про виплати, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.

Особливості обрахунку розміру середньої заробітної плати за останні два місяці роботи наведено у пункті 8 Порядку, згідно із яким нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Довідкою вих. №02-21-279 від 23 лютого 2021 року, що видана Калинівським міським головою, підтверджується те, що заробітна плата ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста з питань підтримки муніципальних ініціатив та інвестицій відділу бухгалтерського обліку у грудні 2020 року та у січні 2021 року становила по 16393,03 гривень за кожен місяць.

З урахуванням приписів пункту 8 Порядку №100 середньоденний розмір заробітної плати позивача становить 799,66 гривень (16393,03 гривень + 16,393,03 гривень) / 41 фактично відпрацьованих робочих днів у грудні 2020 року та у січні 2021 року), а середня заробітна плата за період вимушеного прогулу з 09 лютого 2021 року (наступний день після звільнення) по 01 червня 2021 року (дата ухвалення судового рішення про поновлення на посаді) складає 61573,82 гривень (799,66 гривень * 77 робочих днів за період з 09 лютого 2021 року по 01 червня 2021 року).

Відтак, на користь позивачки з відповідача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 лютого 2021 року по 01 червня 2021 року в сумі 61573,82 гривень без урахування податків та обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати.

Окрім того, з урахуванням положень пунктів 2 та 3 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста з питань підтримки муніципальних ініціатив та інвестицій відділу бухгалтерського обліку Калинівської міської ради, а також в частині стягнення з Калинівської міської ради на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця слід допустити до негайного виконання.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі статтею 90 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При цьому в силу положень частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що позовні вимоги належить задовольнити.

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому кошти в розмірі 908 гривень, що сплачені як судовий збір за звернення до суду з позовом, не відшкодовуються позивачці на підставі судового рішення.

Водночас, при вирішенні питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, то суд керується частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

В підтвердження понесення позивачем витрат на оплату послуг адвоката надано належним чином засвідчені копії договору про надання правової допомоги від 11 лютого 2021 року, меморіальний ордер №@2PL376138, яким підтверджується сплата коштів за послуги, які надавались відповідно до договору від 11 лютого 2021 року, акт-звіт прийому-передачі наданої правової допомоги, складений відповідно до умов договору, в якому деталізовано послуги, які надавав адвокат, а також кількість витраченого на них часу.

При вирішенні питання щодо підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу суд враховує приписи статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, частиною 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Приписами частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частинами 5, 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Зі змісту вказаних норм слідує, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Як свідчить акт-звіт прийому-передачі наданої правової допомоги від 31 травня 2021 року, адвокатом надавались позивачу послуги із вивчення документів клієнта, складання позовної заяви, складання відповіді на відзив, участь у судових засіданнях 05 квітня 2021 року та 01 червня 2021 року, складання адвокатського запиту.

Згідно з вказаним актом адвокатом витрачено 6 годин 30 хвилин часу на надання правової допомоги клієнту, вартість 1 години роботи адвоката оцінено у 908 гривень. Сума гонорару за цим актом складає 5902 гривні.

Відповідно до частини 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Проте, відповідач ані у відзиві на позовну заяву, ані в ході судового розгляд не заявляв клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а тому суд дійшов висновку стягнути на користь позивача з відповідача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5902 гривні.

На думку суду, розмір витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5902 гривні відповідає вимогам співмірності, розумності та справедливості.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 134, 139, 241, 245, 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Калинівського міського голови від 08 лютого 2021 року №114-КР про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста з питань підтримки муніципальних ініціатив та інвестицій відділу бухгалтерського обліку Калинівської міської ради.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста з питань підтримки муніципальних ініціатив та інвестицій відділу бухгалтерського обліку Калинівської міської ради з 09 лютого 2021 року.

Стягнути з Калинівської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 лютого 2021 року по 01 червня 2021 року включно у розмірі 61573 (шістдесят одна тисяча п`ятсот сімдесят три) гривні 82 копійки без урахування податків та обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста з питань підтримки муніципальних ініціатив та інвестицій відділу бухгалтерського обліку Калинівської міської ради допустити до негайного виконання.

Рішення суду в частині стягнення з Калинівської міської ради на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця допустити до негайного виконання.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Калинівської міської ради витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5902 (п`ть тисяч дев`ятсот дві) гривні.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ); реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )

Відповідач: Калинівська міська рада (місцезнаходження: 22400, Вінницька обл., м. Калинівка, вул. В. Нестерчука, буд. 19; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 04326106)

Рішення суду в повному обсязі складено 07.06.2021

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович