Справа № 160/3431/21
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2021-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2021 року Справа № 160/3431/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЮхно І. В.
за участі секретаря судового засіданняГлавчев В.Ф.
представника позивача: представника відповідача: не з`явився не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Єфіменка Дениса Олеговича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання дій протиправними, скасування постанов та зобов`язання вчинити певні дії,-
10.03.2021 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Єфіменка Дениса Олеговича, у якому позивач просить суд:
- дії Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Єфіменка Дениса Олеговича з відкриття виконавчого провадження з порушенням територіальних меж діяльності визнати протиправними;
- скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №63955508 від 18.12.2020 року;
- скасувати постанову про арешт коштів боржника від 04.03.2021 року;
- зобов`язати Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Єфіменка Дениса Олеговича скасувати всі заходи виконавчого провадження, що були здійсненні у виконавчому провадженні №63955508.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.03.2021 задоволено клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору та відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання до суду адміністративного позову до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Єфіменка Дениса Олеговича визнання дій протиправними, скасування постанов та зобов`язання вчинити певні дії до ухвалення судового рішення в адміністративній справі №160/3431/21.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.03.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене провадження з повідомленням (викликом) учасників справи з урахуванням положень статті 287 КАС України; залучено ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача; призначено справу до розгляду у судовому засіданні 26.03.2021 о 09:30 год.; витребувано у відповідача додаткові докази та встановлено строк для їх подання до 26.03.2021.
Про дату час та місце судового засідання учасники справи повідомлені належним чином шляхом направлення копії ухвали про відкриття провадження та повісток про виклик на адреси електронної пошти, зазначені в позовній заяві та вільному доступі у мережі Інтернет.
25.03.2021 через систему «Електронний суд» до суду надійшло клопотання представника заявника про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.03.2021 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
29.03.2021 до суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи з відсутності учасника справи.
У судове засідання 29.03.2021 учасники справи не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Згідно з частиною 3 статті 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, зокрема, у справі, визначеній статтею 287 КАС України, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.03.2021 адміністративний позов ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Єфіменка Дениса Олеговича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання дій протиправними, скасування постанов та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху та запропоновано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня отримання ухвали суду шляхом надання до суду уточненого адміністративного позову з уточненими позовними вимогами у відповідності до вимог КАС України, а також його копії для направлення відповідачу та третій особі у справі.
Копію вищевказаної ухвали направлено на електронну адресу позивача 29.03.2021, що підтверджується матеріалами справи.
30.03.2021 до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача Солов`я Д.Г. надійшла заява про залишення позову без розгляду в частині позовних вимог відповідно до ст.240 КАС України, у якій заявник просить суд:
- позовну заяву в частині позовних вимог, викладених у п.4 прохальної частини позову, а саме: «Зобов`язати Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Єфіменка Дениса Олеговича скасувати всі заходи виконавчого провадження, що були здійсненні у виконавчому провадженні №63955508» - залишити без розгляду;
- в інший частині позовних вимог - продовжити судовий розгляд.
В обґрунтування зазначеного клопотання представником позивача було зазначено, що «Ознайомившись зі змістом ухвали та її доводами, вважаю, що немає необхідності для уточнення позовних вимог, проте частину їх, як передчасних, необхідно залишити без розгляду».
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.03.2021 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача Солов`я Д.Г. про залишення позову без розгляду в частині позовних вимог в адміністративній справі №160/3431/21; продовжено позивачеві процесуальний строк, встановлений ухвалою суду від 29.03.2021 року, та надано позивачу строк протягом п`яти днів з дня отримання ухвали суду для усунення недоліків позовної заяви шляхом: надання до суду уточненого адміністративного позову з уточненими позовними вимогами у відповідності до вимог КАС України, а також його копії для направлення відповідачу та третій особі у справі.
29.03.2021 до суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника останнього.
05.04.2021 до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача Солов`я Д.Г. надійшла заява про уточнення позовних вимог, у якій заявник просив суд прийняти до розгляду уточнену позовну заяви та долучити докази у справі. В обґрунтування вказаної заяви представник позивача посилався на те, що 04.04.2021 він отримав ідентифікатор доступу до матеріалів виконавчого провадження в АСВП, а отже зміг ознайомитись з усіма постановами, що були винесені відповідачем в рамках оскаржуваного виконавчого провадження, у зв`язку із чим заявник вважає за необхідне уточнити позовні вимоги шляхом викладення позовної заяви в новій редакції на виконання вимог ухвали від 29.03.2021.
До вказаної заяви представником позивача Солов`єм Д.Г. було додано позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Єфіменка Дениса Олеговича про визнання протиправними дій та скасування постанов приватного виконавця (нова редакція), у якому позивач просить суд:
- дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Єфіменка Дениса Олеговича з відкриття виконавчого провадження з порушенням територіальних меж діяльності визнати протиправними;
- скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №63955508 від 18.12.2020 року;
- скасувати постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 18.12.2020 року;
- скасувати постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 18.12.2020 року;
- скасувати постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 30.12.2020 року;
- скасувати постанову про арешт коштів боржника від 04.03.2021 року.
12.04.2021 до суду від відповідача надійшла заява щодо приєднання доказів до справи №160/3431/21.
15.04.2021 до суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі.
15.04.2021 учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце судового засідання були повідомленні належним чином.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 (РНОКПП № НОМЕР_1 ) зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з 18.06.2009 року, що підтверджується даними копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 .
17.12.2020 товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» звернулось до приватного виконавця Єфіменко Дениса Олеговича із заявою вих.№б/н від 05.10.2020 про примусове виконання вищевказаного виконавчого напису нотаріуса, відповідно до якого просило відкрити за місцем проживання (перебування) боржника виконавче провадження та звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію, та інші доходи боржника без перевірки його майнового стану за місцем проживання (перебування) боржника.
На підставі вищенаведеної заяви 18.12.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Єфіменко Денисом Олеговичем було відкрито виконавче провадження №63955508 про стягнення з ОСОБА_1 на користь «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» заборгованості в розмірі 14 257,00 грн.
Крім цього, приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Єфіменко Денисом Олеговичем у виконавчому провадженні №63955508 винесено: постанову від 18.12.2020 року про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 1 425,70 грн.; постанову від 18.12.2020 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 494,00 грн., а також постанову від 04.03.2021 року про арешт коштів боржника.
Не погоджуючись з винесеними постановами позивач звернулась до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За текстом частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: <…> 3) виконавчих написів нотаріусів; <…>.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частини першої статті 3 Закону України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон №1403-VIII) завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.
За текстом частини першої статті 4 Закону № 1403-VIII, діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів: 1) верховенства права; 2) законності; 3) незалежності; 4) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 5) обов`язковості виконання рішень; 6) диспозитивності; 7) гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; 8) розумності строків виконавчого провадження; 9) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.
Державний виконавець та приватний виконавець повинні здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, не розголошувати в будь-який спосіб професійну таємницю, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність (частина друга статті 4 Закону № 1403-VIII).
Відповідно до частини першої статті 27 Закону № 1403-VIII фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України «Про виконавче провадження».
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
За текстом частини першої статті 4 Закону № 1404-VIII у виконавчому документі зазначаються:
1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;
2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;
3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;
4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);
реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);
5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;
6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);
7) строк пред`явлення рішення до виконання.
У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.
Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1404-VIII виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.
Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.
Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України (частина друга статті 24 Закону № 1404-VIII).
Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону №1404-VIII виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.
Згідно з частиною п`ятою статті 24 Закону № 1404-VIII у разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби.
Відповідно до частин першої, другої і шостої статті 25 Закону №1403-VIII виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.
Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.
Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.
Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Згідно з частиною першою статті 28 Закону № 1404-VIIІ копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1 - 4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.
Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.
Відповідно до частин першої, шостої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
За текстом статті 3 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1382-IV):
вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати;
місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік;
місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини;
документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист;
реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Згідно з частиною десятою статті 6 Закону № 1382-IV реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
У разі якщо нове місце проживання особи знаходиться в іншій адміністративно-територіальній одиниці, орган реєстрації після реєстрації такого місця проживання надсилає повідомлення про зняття особи з реєстрації відповідному органу реєстрації за попереднім місцем проживання особи в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина одинадцята статті 6 Закону № 1382-IV).
Відповідно до норм частини першоїстатті 4 Закону України від 20 листопада 2012 року № 5492-VI «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» (далі - Закон № 5492-VI) Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина.
Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування.
Відповідно до пункту 14 частини першої статті 7 Закону № 5492-VI до Реєстру вноситься додаткова змінна інформація про місце проживання, про народження дітей, про шлюб і розірвання шлюбу, про зміну імені, у разі наявності - інформація про податковий номер (реєстраційний номер облікової картки платників податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків) або повідомлення про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган), а також про місце роботи та посаду (у разі оформлення посвідчення члена екіпажу).
Згідно з частиною другою цієї статті, у разі відсутності інформації, передбаченої зокрема, пунктами 9-14 частини першої цієї статті, вноситься відповідна відмітка.
Відповідно до пункту 10 частини четверто статті 4 Закону № 1404-VІІІ виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.
Суд вказує, що в даній справі оскаржується правомірність постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Єфіменко Д.О. у виконавчому провадженні № 63955508 з тих мотивів, що виконавчий документ пред`явлено не за місцем його виконання. Позивач (боржник у виконавчому провадженні) зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , про що зроблено відповідні відмітки у його паспорті громадянина України.
Позивач переконував, що її зареєстроване місце проживання є Дніпропетровська область, свідченням чого є хоча б те, що вона працює у місті Кривий Ріг, Дніпропетровська область на Комунальному підприємстві «Швидкісний трамвай». Проте, оскільки виконавчим округом відповідача є місто Київ, то остання аж ніяк не могла провадити виконавчі дії за виконавчим документом щодо боржника, місце проживання якого знаходиться за межами її виконавчого округу.
Власне, з огляду на «адресу проживання», яка, вочевидь, знаходиться у виконавчому окрузі, на який поширюється компетенція приватного виконавця Єфіменко Д.О., стягувач (ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») визначив місце виконання рішення (у цьому випадку ним є виконавчий напис нотаріуса), з яким відповідач, по суті, погодився, ухваливши спірні постанови.
Суд вказує, що «адресу проживання» боржника приватний нотаріус Єфіменко Д.О. зазначив у виконавчому написі на підставі заяви стягувача (ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»). З цього приводу у справі встановлено, що ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» звернулося до приватного нотаріуса Горая О. С. із заявою про примусове виконання рішення, у якій, серед іншого, вказано дві (різні) адреси боржника: «адреса реєстрації» та «адреса проживання» (їх зазначено вище).
Очевидним є факт, що зареєстроване місце проживання боржника знаходиться в іншому виконавчому окрузі (Дніпропетровська область), аніж повідомлене стягувачем «місце проживання» (місто Київ). Проте, саме з огляду на останнє відповідач визначила місце виконання виконавчого документа і ухвалила спірну постанову про відкриття виконавчого провадження.
Отож, у вимірі спірних правовідносин і доводів позову суд повинен відповісти на питання: які фактичні обставини мають юридичне значення при визначенні «місця виконання рішення» у значенні частини другої статті 24 Закону № 1404-VIII як умови, з якою частина друга статті 25 Закону № 1403-VIII пов`язує підвідомчість виконавчого документа приватному виконавцю з огляду на територіальні межі його діяльності.
Суд вказує, що положення статті 24 Закону № 1404-VIII оперують термінами «місце проживання, перебування» боржника, а не «зареєстроване місцем проживання» як чинником, який впливає на визначення місця виконання рішення.
Спираючись на цільове тлумачення цієї норми у системному зв`язку з іншими положеннями зазначеного Закону, така її конструкція пояснюється тим, що виконавчі дії мають провадитися з урахуванням (в межах) дійсного/фактичного місця проживання боржника. Тобто «примусове виконання» рішень має бути певним чином «наближеним», прив`язаним до місця проживання/перебування боржника, що, окрім іншого, дасть змогу останньому (чи принаймні створить йому відповідні умови) належним чином реалізовувати свої права та обов`язки як учасника виконавчого провадження (як-от: ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення).
Окрім того, здійснення виконавчих дій саме за місцем проживання/перебування боржника обумовлюється також змістом цих дій. Суд зауважує, що йдеться про примусове виконання рішення, відповідно (встановлені) засоби й способи досягнення потрібного результату (належного виконання рішення) можна охарактеризувати як жорсткі стосовно боржника, адже виконавець зобов`язаний вживати всіх радикальних заходів для того, щоб рішення було виконано, позаяк пріоритет у цій процедурі мають інтереси стягувача.
Приміром, якщо йдеться про рішення майнового характеру, то звертається стягнення на майно боржника (у першу чергу - на кошти та інші цінності, за їх відсутності чи недостатності - на нерухоме майно (стаття 48 Закону № 1404-VIII). Поряд з тим, за заявою стягувача виконавець може одразу звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (якщо сума стягнення не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати; стаття 68 Закону № 1404-VIII), як-от було у випадку із заявою ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».
У вимірі цього спору, якщо узагальнити весь спектр виконавчих дій/рішень виконавця, суд приходить до висновку, що вони відбуваються «навколо» боржника і його майна, що дає розуміння, чому «місце виконання рішення» законодавець «прив`язав» до місця проживання, перебування боржника. Подібним чином можна пояснити опосередкованість місця виконання рішення місцезнаходженням майна боржника, на яке можна звернути стягнення (за рішеннями майнового характеру).
Цей виконавчий напис приватний нотаріус Горай О. С. вчинив на підставі відповідного звернення ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (стягувач), який набув право вимоги за вказаним кредитним договором.
Отож, інформацію про «адресу проживання» ОСОБА_1 (боржника) повідомив саме стягувач - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». Проте, якщо зареєстроване місце проживання боржника має офіційне підтвердження (відповідні відомості зазначено у паспорті громадянина України), то «адреса проживання» у цьому випадку базується виключно «на словах» стягувача (тобто особи, яка у виконавчому провадженні є заінтересованою стороною).
Суд вказує, що виконавець не має обов`язку перевіряти вірогідність відомостей, які зазначено у виконавчому документі. Водночас, приватний виконавець повинен здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність (частина друга статті 4 Закону № 1403-VIII), повинен дотримуватися принципів верховенства права, законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності (частина перша статті 4 Закону № 1403-VIII).
Закріплені у статті 4 Закону № 1403-VIII засади діяльності, зокрема, приватного виконавця вимагають діяти добросовісно, що, окрім іншого, вимагає від нього більш вдумливого і ретельно виваженого підходу до виконання своїх професійних обов`язків.
Отримавши заяву ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про примусове виконання виконавчого напису приватного нотаріуса, в якому, як і в указаному виконавчому документі, зазначено дві різні адреси боржника, приватний виконавець не міг не звернути уваги, що ці адреси, якщо вирішувати питання про прийняття до виконання цього виконавчого документа, відсилають до різних виконавчих округів (Дніпропетровська область та місто Київ відповідно). Звідси виникає потреба з`ясування місця проживання боржника як умови прийняття виконавчого документа до примусового виконання приватним виконавцем, територіальним округом якої є місто Київ. При вирішенні цього питання суд звертає увагу на таке.
Аналіз наведених положень Цивільного кодексу України у зіставленні з положеннями Закону № 1382-IV дозволяє зробити висновок, що місцем проживання особи є житло, в якому вона проживає (постійно або тимчасово). Особа не обмежена у можливості мати більше, ніж одне місце проживання, проте реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою, яку особа сама вибрала і за якою вестиме листування з фізичними/юридичними особами, контролюючими органами, отримуватиме офіційну кореспонденцію. Відомості про місце проживання вносяться, серед іншого, до паспорта громадянина України.
У справі встановлено, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є: АДРЕСА_2 , і ця інформація міститься у паспорті громадянина України.
Щодо «адреси проживання», яку повідомив стягувач (ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»), суд вказує, що об`єктивних даних, на основі яких можна було б стверджувати, що ОСОБА_1 проживала у місті Києві (хоча б на дату відкриття виконавчого провадження), чи має майно на території цього виконавчого округу, відповідач (на підтвердження правомірності спірної постанови у вимірі мотивів, з яких її оскаржено) не надав.
З огляду на доводи позивача, положення законодавства про свободу пересування та вільний вибір місця проживання відповідачу відомі, тож і зрозумілою є відмінність між місцем проживання і «зареєстрованим» місцем проживання. У цьому зв`язку потрібно зауважити, що спільним для обох понять є те, що особа проживає (має право проживати) в обох місцях, водночас для офіційного «спілкування» з фізичними/юридичними особами, контролюючими органами визначає лише одне із них і несе відповідальність за свій вибір (у тому сенсі, приміром, що зареєстроване місце проживання є своєрідним орієнтиром для державних органів, фізичних/юридичних осіб при визначенні територіальної юрисдикції судових справ за участі цієї особи; надсилання поштової кореспонденції за зареєстрованим місцем проживання є умовою належного повідомлення особи).
У контексті спірних правовідносин суд дійшов висновку, що сама лише вказівка на місце проживання, яке не має жодного взаємозв`язку з особою боржника, не може вважатися достатньою підставою для прийняття виконавчого документа приватним виконавцем, територіальний округ якої охоплює місце виконання, визначеного за цією адресою. За описаної вище ситуації визначення місця виконання виконавчого документа щодо позивача (як фізичної особи-боржника) має відбуватися за зареєстрованим місцем проживання боржника. Будь-яка інша адреса місця проживання чи відомості про місце перебування особи-боржника можуть слугувати додатковою інформацією і сприяти примусовому виконанню рішення, але не використовуватися як юридичний факт, з яким Закон № 1404-VIII пов`язує місце виконання рішення, а з ним і виконавчий округ приватного виконавця.
Якщо трактувати місце виконання рішення у ситуації, подібній до тієї, яку маємо у цій справі, у той спосіб, як це зробив відповідач, то це (за своєю зовнішньою формою прояву) створюватиме умови для підміни суті визначеного Законом № 1404-VIII місця виконання рішення і пов`язаного з ним визначенням виконавчого округу приватного виконавця на формальність, що у підсумку нівелюватиме сенс виконавчого провадження і засади, з дотриманням яких воно має здійснюватися загалом.
Вищенаведена позиція викладена в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 31.03.2021 по справі №380/7750/20.
Згідно до ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Статтею 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Щодо вимог про визнання протиправними дій, які заявлені як самостійний предмет позову, суд зазначає наступне.
Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі № 3/35-313 вказано, що «…за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.»
У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 9-рп/2008 в справі № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акту індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.
Отже, у разі якщо приватним виконавцем були вчиненні дії, за наслідком яких прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження чи інші рішення, то оскарження його дій не є належним способом захисту прав позивача (боржника), оскільки визнання дій протиправними не може призвести до відновлення порушеного права. Належним способом захисту порушеного права позивача (боржника), у такому випадку, є саме оскарження рішення (постанови).
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в частині задоволення позовних вимог про визнання дій приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Єфіменка Дениса Олеговича з відкриття виконавчого провадження №63955508 протиправними.
Щодо вимоги про скасування постанов, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно до частини 1 статті 5 КАС України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 р. у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31.07.2003 р. у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
Крім того, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та враховує положення «Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень», прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980, а саме суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
За приписами частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Частиною 2 статті 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Фактично, необхідною передумовою застосування частини 2 статті 9 КАС України є саме порушення прав позивача та необхідність захисту порушеного права шляхом його відновлення.
Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, з метою ефективного захисту порушеного права позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, скоригувавши їх відповідно до норм КАС України, а саме шляхом визнання протиправними та скасуванням у виконавчому провадженні № 63955508: постанови про відкриття виконавчого провадження 18.12.2020 року, постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 18.12.2020 року, постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 18.12.2020 року, постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 30.12.2020 року, постанови про арешт коштів боржника від 04.03.2021 року.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення у справі.
Згідно із ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2021 року склав 2270,00 грн.
Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, сума судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за подання майнового характеру, сума судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частин 3 статті 6 Закону України "Про судовий збір" визначено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.
При цьому, суд зазначає, що вимоги, зокрема, про: "визнання протиправними та скасування постанов про стягнення з боржника основної винагороди від 18.12.2020 року, про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 18.12.2020 року" є вимогами майнового характеру. Інші вимоги, а саме "визнання протиправними та скасування постанов про відкриття виконавчого провадження 18.12.2020 року, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 30.12.2020 року, про арешт коштів боржника від 04.03.2021 року." немайнового характеру. Крім того, вимога позивача про визнання дій Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Єфіменка Дениса Олеговича з відкриття виконавчого провадження протиправними, також, немайнового характеру.
Таким чином, враховуючи наявність вимог немайнового характеру (4 вимоги немайнового характеру) та майнового характеру (2 вимоги майнового характеру), при поданні до адміністративного суду відповідного адміністративного позову позивач мав сплатити судовий збір у розмірі 5 448,00грн.
Відповідно до приписів частини 3 статті 139 КАС України, встановлено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Оскільки, судом частково задоволено адміністративний позов, судовий збір, підлягає стягненню з відповідача та позивача пропорційно до розміру задоволених вимог, на користь державного бюджету: щодо відповідача у розмірі 4540,00грн; щодо позивача у розмірі 908,00грн.
Керуючись статтями 9, 73-77, 139, 241-246, 268, 287, 293, 295, 297 КАС України, суд, -
Визнати протиправними та скасувати у виконавчому провадженні № 63955508: постанову про відкриття виконавчого провадження 18.12.2020 року, постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 18.12.2020 року, постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 18.12.2020 року, постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 30.12.2020 року, постанову про арешт коштів боржника від 04.03.2021 року.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Юхно