Справа № 140/5288/21
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2021-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА
про повернення позовної заяви

11 червня 2021 року ЛуцькСправа № 140/5288/21

Суддя Волинського окружного адміністративного суду Плахтій Н.Б., вивчивши позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи «Ковельська виховна колонія» Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної установи «Ковельська виховна колонія» Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування і невиплати грошової компенсації замість належного до видачі речового майна в період з 5 вересня 2013 року по 4 листопада 2020 року; зобов`язання нарахувати і виплатити грошову компенсацію за речове майно особистого користування, яке не було ним отримано під час проходження служби на день звільнення за період з 5 вересня 2013 року по 4 листопада 2020, розраховану із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 31.05.2020 позовну заяву було залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків - десять днів з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду щодо заявлених позовних вимог, вказавши підстави для поновлення строку та додавши докази поважності причин його пропуску.

Копію зазначеної ухвали представник позивача через електронну пошту отримав 01.06.2021, що підтверджується звітом про отримання електронного листа.

08.06.2021 через «Електронний суд» від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків, у якій просить визнати поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду та поновити пропущений строк звернення до суду. На обґрунтування вказаного клопотання представник позивача зазначає, що позивач знав про те, що з метою виконання даного обов`язку відповідач мав би вжити активних заходів, спрямованих на виділення коштів для виплати йому компенсації. З метою отримання інформації про результат розгляду його заяви про виплату компенсації скеровував відповідні запити в ДУ «Ковельська виховна колонія», Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, отримавши відповіді від яких не підозрював, що його право-таки порушено та сподівався, що відповідач добросовісно виконає свій обов`язок та сплатить заборгованість. Проте, що відповідач бездіє і здійснювати розрахунки по компенсації не має наміру. Про порушення своїх прав позивач дізнався, ознайомившись із деякими рішеннями Волинського окружного адміністративного суду (справи №140/982/21 та 140/984/21). Зокрема, про факт порушення свого права позивач дізнався з рішення Волинського окружного суду у справі №140/984/21 від 19.03.2021 (дата набрання законної сили 20.04.2021), де зазначено, що «Суд вважає, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил». Дане рішення стало показовим для позивача, оскільки саме з нього він дізнався, що посилання на відсутність коштів у кошторисі установи не є підставою невиплати грошової компенсації за неотримане речове майно. Отже, моментом виникнення права звернення до суду (в суб`єктивному розумінні) позивач вважає саме 3 березня 2021 року (дата отримання відповіді від ДУ «Ковельська виховна колонія» про неможливість проведення розрахунків у зв`язку з відсутністю коштів).

Однак, суд вважає наведені доводи на обґрунтування поважних причин пропуску звернення до суду із даною позовною заявою безпідставними з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною третьою статті 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Перевіряючи, чи пропущено строк звернення до суду з позовом щодо не нарахування і невиплати грошової компенсації замість належного до видачі речового майна в період з 5 вересня 2013 року по 4 листопада 2020 року, судом враховано зміст положень Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, який визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами (п.1 Порядку).

Згідно з пунктом 22 даного Порядку особам рядового і начальницького складу (крім курсантів) після перших трьох років служби за їх бажанням та рішенням керівника органу чи установи дозволяється за умови наявності в їх користуванні придатних до використання предметів раніше виданого речового майна особистого користування замість одних предметів, передбачених нормами забезпечення, отримувати інші, вартість яких не перевищує вартості предметів, що замінюються, або отримувати за них грошову компенсацію. Грошова компенсація виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі.

Відповідно до пункту 27 Порядку під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього, розрахована із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна.

Для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки (п.60 Порядку).

З вказаного слідує, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними служби.

Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першої статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.

Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.

Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, суд зазначає, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.

Так, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Вказане підтверджується правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.02.2020 по справі №802/1677/16-а про те, що грошова компенсація за неотримане речове майно, що підлягало видачі під час проходження військової служби, не є грошовим забезпеченням військовослужбовця (чи його складовою).

Тому до вимог про стягнення будь-якої компенсації, з огляду на приписи частини третьої статті 122 КАС України, слід застосовувати строк на звернення до суду в три місяці від настання події остаточного та повного розрахунку.

Водночас за останньою правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 26.05.2021 у справі №380/5093/20 щодо правової природи грошової компенсації за неотримане речове майно, спеціальним строком звернення до суду з цим позовом є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Так, згідно з частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, спірні відносини пов`язані з проходженням позивачем публічної служби (військової служби), зокрема з приводу невиплати компенсації за неотримане речове майно при звільненні, а тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії, застосуванню підлягають саме положення частини п`ятої статті 122 КАС України, як норми спеціального процесуального закону.

Тобто, у цій категорії справ, законодавець визнав, що строк в один місяць є достатнім для звернення до суду за захистом свої прав, якщо особа вважає, що під час її прийняття на публічну службу, проходження, звільнення з публічної служби, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, порушено її права, свободи чи законні інтереси.

Як зазначено у позовній заяві, 04.11.2020 позивач був звільнений з військової служби, отже на день звільнення йому повинні бути виплачені всі належні платежі, в тому числі і грошова компенсація вартості речового майна, і саме з моменту невиплати такої компенсації позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав.

Відтак з 05.11.2020 розпочався перебіг строку звернення до суду з даним позовом.

Однак з даним позовом позивач звернувся до суду 25.05.2021, тобто з пропуском як місячного, так тримісячного строку звернення до суду.

Слід зауважити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини набувають ознак стабільності.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду повинна містити роз`яснення причин пропуску і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними. В заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у заявника не було можливості, тобто, існували такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та підтверджені належними доказами.

Поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин. Причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно таким критеріям: існують обставини, які унеможливлювали або ускладнили вчинення процесуальних дій у визначений законом строк і створювали об`єктивні перешкоди для звернення до суду; ця причина виникла протягом строку, який пропущено; ці обставини підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Отже, поважність причин пропуску строку звернення до суду може бути врахована судом лише у випадку наявності обставин, що є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28.02.2019 у справі №826/17879/17.

У клопотанні про поновлення пропущеного строку на звернення до суду представник позивача причини пропуску цього строку обґрунтовував сподіванням, що відповідач добросовісно виконає свій обов`язок та сплатить заборгованість. Про те, що відповідач бездіє і здійснювати розрахунки по компенсації не має наміру позивач дізнався ознайомившись із деякими рішеннями Волинського окружного адміністративного суду (справи №140/982/21 та 140/984/21). Про факт порушення свого права позивач дізнався з рішення Волинського окружного суду у справі №140/984/21 від 19.03.2021 (дата набрання законної сили 20.04.2021). Вважає, що моментом виникнення права звернення до суду у позивача виникло саме 3 березня 2021 року з дати отримання відповіді від ДУ «Ковельська виховна колонія» про неможливість проведення розрахунків у зв`язку з відсутністю коштів.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач письмово звернувся до Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції та до відповідача лише 07.02.2021, що свідчить про пасивність поведінки у здійсненні права на пред`явлення позову з моменту звільнення до 07.02.2021.

Суд зазначає, що наведені у заяві причини пропуску строку звернення до суду не є поважними, оскільки обставин, що є об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій, судом не встановлено.

Крім того, Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних спорів Касаційного адміністративного суду у постанові від 31.03.2021 (справа №240/12017/19) виклав правову позицію, згідно з якою отримання позивачем листа відповідача у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду. Триваюча пасивна поведінка особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

З врахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку про недостатність вказаних позивачем причин пропуску строку звернення до суду для визнання їх поважними, відтак у суду відсутні підстави для поновлення строку звернення до суду із заявлених підстав.

Пунктом 9 частини четвертої статті 169 КАС України визначено, що позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу (якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними).

Оскільки з 05.11.2020 розпочався перебіг строку звернення до суду з даним позовом, а з позовом до суду позивач звернувся 25.05.2021, судом підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду визнані неповажними, тому позовну заяву слід повернути позивачу та роз`яснити, що відповідно до частини восьмої статті 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись пунктом 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи «Ковельська виховна колонія» Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії повернути позивачеві.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка її подала, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї документами.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Н.Б.Плахтій