Справа № 240/3904/21
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2021-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року м. Житомир справа № 240/3904/21

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

судді Романченка Є.Ю.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до 10 Територіального вузла урядового зв"язку Державної служби спеціального зв"язку та захисту інформації України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність 10 Територіального вузлу урядового зв"язку Державної служби спеціального зв"язку та захисту інформації України щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за додаткові дні відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 31 грудня 2020 року.

- зобов`язати 10 Територіальний вузол урядового зв"язку Державної служби спеціального зв"язку та захисту інформації України нарахувати та виплати грошову компенсацію за додаткові дні відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 31 грудня 2020 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що має право на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасник бойових дій за період 2016-2020 роки, однак відповідач не виплачує вказаної компенсації. Позивач стверджує, що бездіяльність відповідача у нарахуванні та виплаті йому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у зв`язку із звільненням з військової служби, порушує його конституційне право на соціальний захист.

Ухвалою суду вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні). Ухвалу суду направлено учасникам справи.

Відповідачем, на виконання вимог ухвали суду про відкриття провадження в адміністративній справі, направлено до суду відзив на позов, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти пред`явлених позовних вимог відповідач стверджує, що у позивача відсутнє право на грошову компенсацію додаткової відпустки, оскільки 10 територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України не є військовим формуванням та відповідно не є частиною, не підпорядковується Міністерству оборони України. Зазначає, що військова служба та служба осіб рядового та начальницького складу Держспецзв`язку не є тотожним поняттям, так як регулюються різними нормативно правовими актами, та лише з 2016 року особовий склад Держспецзв"язку набув статусу військовослужбовців відповідно до пункту 3 розділу ІХ Закону України про Держспецзв"язок.

При цьому зазначає, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» припиняється. Також зауважує, що законодавством не передбачено можливість заміни додаткової відпустки учасника бойових дій грошовою компенсацією, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для задоволення даного адміністративного позову.

Суд, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними ст.ст. 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву, відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, дійшов наступних висновків.

Встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу у Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України та має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 03.11.2016.

Наказом заступника начальника територіального вузла - начальника відділу кадрової роботи від 05.12.2018 № 123-ОС, позивача з 31.12.2018 звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу.

Листом №59/16-134 від 15.01.2021 10 Територіальний вузл урядового зв"язку Державної служби спеціального зв"язку та захисту інформації України відмовив позивачу у нарахуванні та виплаті позивачу грошової компенсації за невикористані дні оплачуваної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, вказавши, що право на отримання додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, ставиться в залежність від дії особливого періоду. Позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за не отриману додаткову відпустку, оскільки частиною 19 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" припинено надання військовослужбовцям додаткової відпустки.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, та виключення його зі списків особового складу без проведення остаточного розрахунку із виплати компенсації за невикористані дні відпустки, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР "Про відпустки" передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Положеннями ст.16-2 Закону України "Про відпустки" передбачено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до приписів ст. 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Пунктом 12 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії соціального захисту" передбачено використання учасниками бойових дій чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що учасники бойових дій мають безумовне право на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати.

Таким чином, правовою підставою для надання особі відпустки у порядку визначеному ст.16-2 Закону України "Про відпустки" та п.12 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії соціального захисту" є виключно набуття такою особою статусу учасника бойових дій, а не наявність у такої особи статусу військовослужбовця.

Указом Президента України від 17.03.2014р. №303/2014 "Про часткову мобілізацію" постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

За визначенням, наведеним у ст.1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Протягом усього періоду існування спірних правовідносин дія особливого періоду не припинялась.

Подія набуття заявником статусу військовослужбовця одночасно зумовила як неможливість фізичного використання права на додаткову відпустку учасника бойових дій у натурі, так і виникнення права на отримання грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", є неможливим.

Відповідно до ч.14 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

З урахуванням наведеного, суд дійшов до висновку, що норми Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, а норми ч.14 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" прямо гарантують таке право.

Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивач зі списків особового складу, відповідачем протиправно не проведено усіх необхідних розрахунків з приводу нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Суд також зазначає, що припинення можливості фізичного використання особою відпустки на час особливого періоду не означає припинення права особи на відпустку як таку, котре (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів:1) шляхом безпосереднього надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який не може тривати не визначений термін; 2) шляхом грошової компенсації невикористаної відпустки.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №620/4218/18 і цей висновок повністю поширюється на спірні правовідносини, оскільки на момент звільнення зі служби заявник мав статус військовослужбовця.

Стосовно посилань відповідача на те, що до 2016 на позивача розповсюджувалася дія норм Закону України "Про Держспецзв`язок", а тому він взагалі не мав статусу військовослужбовця, відтак і не мав права на додаткову відпустку, і відповідно не має права на компенсацію невикористаної відпустки, суд зазначає, що дані посилання є необґрунтованими, оскільки суб`єкт владних повноважень не врахував підстав призначення позивачу додаткової відпустки у спірних правовідносинах.

Так, згідно з ч.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України" (у редакції від 17.05.2014 р.) заявник, особи рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів внутрішніх справ, які на момент набрання чинності цим Законом проходять службу в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, у підрозділах Державної фельд`єгерської служби України, призначаються за їх згодою на відповідні посади військовослужбовців Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в порядку переатестації протягом шести місяців з дня набрання чинності Положенням про проходження військової служби (навчання) військовослужбовцями Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

У свою чергу Положення про проходження військової служби (навчання) військовослужбовцями Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України Затверджено Указом Президента України від 31 липня 2015 року №463/2015 і набуло чинності 05.08.2015.

Проте, відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" сфера дії цього закону поширена на військовослужбовців Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України ще з 09.04.2014.

Крім того, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі Тимошенко проти України (заява №49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту законності, передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

За таких підстав, суд дійшов до висновку, що протиправна бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій, мала місце в період саме з 2016 року по 2018 рік.

Водночас, судом не встановлено підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2019 року по 2020 рік, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ, у зв"язку із звільненням останнього з військової служби з 31.12.2018.

Суд не приймає до уваги доводів відповідача щодо врахування дії в Україні особливого періоду та призупинення відповідних прав військовослужбовців щодо додаткових відпусток, у зв"язку з чим позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за неотримані додаткові відпустки.

Суд зазначає, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Частиною 1 та 2 ст.77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що з метою належного захисту порушеного права позивача, суд вважає за можливе зобов"язати відповідача нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

В силу приписів ч.5 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Керуючись статтями 6-9, 32, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до 10 Територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (вул. Паркова, 1, селище Миропіль, Житомирський (Романівський) район, Житомирська область, 13033, ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність 10 Територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 31.12.2018.

Зобов`язати 10 Територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 31.12.2018.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Ю. Романченко