Справа № 522/9011/21
Суддя: Бондар В. Я.
Дата ухвалення: 2021-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №522/9011/21
Провадження №2-а/522/253/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді - Бондар В.Я.,

за участі секретаря судового засідання - Куртушан Я.В.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження (з урахуванням особливостей встановлених ст.ст. 268-271, 286 КАС України) адміністративну справу за позовом громадянина ДР Конго ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання скасування рішення про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в якому просить скасувати рішення № 51 Головного управління державної міграційної служби від 22.04.2021року про примусове повернення до країни походження іноземця або особи без громадянства громадянина ДР Конго ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовної заяви відзначено, що рішення про примусове повернення в країну походження є протиправним, адже прийнято безпідставно та з порушенням прав та свобод позивача так як відповідачем не враховано, що позивач звернувся до України за захистом, оскільки в країні його проживання ДР Конго , його життю загрожувала небезпека, також не враховано наявність цивільної дружини позивача. яка є громадянкою України та перебуває у стані вагітності.

Ухвалою суду від 24.05.2021 року провадження у справі відкрите, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження з викликом сторін на 31.05.2021 року.

31.05.2021 року у зв`язку з неявкою сторін розгляд справи відкладено на 07.06.2021 року.

До суду 02.06.2021 року надійшов відзив на позовну заяву від представника ГУ ДМС України в Одеській області, згідно якого відповідач просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачу відмовлено у визнанні того біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, а факт батьківства позивача не спростовує встановлені відповідачем порушення в діях позивача.

У судове засідання 07.06.2021 року учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка в судове засідання будь-якого учасник справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Зважаючи на обізнаність учасників справи із часом, датою та місцем розгляду справи та враховуючи те, що не явка учасників справи не перешкоджає її розгляду, суд розглянув справу за відсутності сторін.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що 22.04.2021 року працівниками Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за адресою: Преображенська, 64, м. Одеса, було виявлено громадянина ДР Конго ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Перевіркою іноземця було встановлено, що відповідач порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме ухилився від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування на території України. Позивач прибув до України у 2009 році з метою навчання. Кордон України перетинав легально, через КПП «Одеса», на підставі паспортного документу для виїзду за кордон громадянина ДР Конго виданого на його ім`я.

Громадянин ДР Конго ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Громадянину ДР Конго ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області від 04.02.2016 року № 23 було відмовлено в прийняті заяви про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Громадянин ДР Конго ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не погоджуючись з зазначеним рішенням звернувся з адміністративним позовом до Одеського окружного адміністративного суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11.04.2016 року по справі № 815/551/16, в задоволенні адміністративного позову громадянина ДР Конго ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу № 23 від 04.02.2016 року, зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням громадянин ДР Конго ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2016 року апеляційну скаргу - залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11.04.2016 року - без змін.

Не погоджуючись із вищезазначеними рішеннями громадянин ДР Конго ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 подав касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.08.2016 по справі № 815/551/16 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою позивача на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11.04.2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2016 року.

Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 11.08.2016 по справі № 815/551/16 зазначив, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що оскаржуване рішення є обгрунтованим і законним, оскільки, відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Побоювання позивача стати жертвою переслідувань в разі повернення на батьківщину через політичні переконання, не знайшли свого підтвердження у зібраних та досліджених судами доказах. Позивач добровільно залишив країну громадської належності з метою пошуку кращого життя, а не у зв`язку з переслідуваннями через політичні переконання.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В зв`язку з цим, ГУ ДМС України в Одеській області було встановлено, що на даний час відповідач на території України перебуває незаконно, постійного місця проживання та законного джерела існування не має.

Згідно зі ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення «порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у 'визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті тягне за собою накладення відповідного штрафу».

Згідно з ст. 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

22.04.2021 року за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, ухилення від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування стосовно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 004710 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 22.04.2021 року ПН МОД № 004759 позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 1700 грн.

22.04.2021 року ГУ ДМС України в Одеській області було прийняте рішення № 51 про примусове повернення в країну походження відповідача та зобов`язано його покинути територію України у термін до 21.05.2021 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773- VІ передбачено, що іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

У визначений термін відповідач не виїхав.

Згідно розписки від 22.04.2021 року, громадянин ДР Конго ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від виконання рішення не відмовляється, другий примірник рішення про примусове повернення отримав.

Також позивачу доведена інформація про можливість звернення до центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, та про те, що рішення ГУ ДМС України в Одеській області позивач може оскаржити в судовому порядку.

Згідно до п. 14 ст. 1 Закону вищезазначеного Закону нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Згідно до частини 3 статті 3 розділу 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» «іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України)...».

З наданих суду доказів, вбачається, що позивач не звертався до ГУ ДМС України в Одеській області та інших територіальних підрозділів ДМС України з заявою для добровільного повернення. Про те, що він є нелегальним мігрантом розуміє.

Отже, Позивач знаходиться на території України без законних на те підстав (нелегальний мігрант). Таким чином, громадянин ДР Конго ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи на території України неодноразово порушував вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Частиною першою ст. 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Згідно п. 2 ст. 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Згідно п. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

В своєму позові позивач посилається на цивільний шлюб з громадянкою України ОСОБА_4 , як на підставу незаконності рішення про примусове повернення в країну походження.

Так, в постанові Верховного суду від 10.10.2019 по справі № 2340/2910/18, яка в силу ч. 5 ст.242 КАС України підлягає врахуванню при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин зазначено, що «разом з тим, доводи касаційної скарги зводяться до того, що позивач має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, а тому відповідач повинен був врахувати обставини його сімейного стану під час прийняття оскаржуваного рішення. Стосовно вказаного твердження доцільно наголосити на тому, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України. Колегія суддів вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції щодо недопустимості грубого систематичного порушення положень законодавства України. Факт батьківства позивача не спростовує встановлені відповідачем порушення в його діях».

Суд вважає, що посилання позивача на порушення відповідачем свого права на повагу до свого приватного і сімейного життя та необхідність врахування обставин його сімейного стану під час прийняття оскаржуваного рішення, є безпідставними, оскільки чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України, в тому числі таких, які б (виключення) були пов`язані з сімейним станом та наявністю дітей.

Так, факт укладення шлюбу та/або народження дитини на території України не є тотожнім легалізації іноземця чи особи без громадянства на території України. Вказані факти можуть бути підставою для оформлення права такої особи на проживання (перебування) в Україні, але не можуть самі по собі заміняти передбачені законом дії такої особи для реалізації цього права. Бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства.

Наведені висновками узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом в постанові від 10.10.2019 року по справі № 2340/2910/18.

В постанові Верховного суду від 18.03.2021 року № 522/14416/18 зазначено, що «мотиви відмови в задоволенні позову судом апеляційної інстанції були висновувані лише на тому, що відповідач має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, а тому позивач повинен був врахувати обставини його сімейного стану під час прийняття оскаржуваного рішення. Стосовно вказаного висновку, Суд вважає за доцільне наголосити на тому, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України. Суд зазначає, що факт батьківства позивача не спростовує встановлені відповідачем порушення в його діях. Крім того, Суд підкреслює, що, зважаючи на наявність зареєстрованого шлюбу відповідача з громадянкою України, як законної підстави залишення та подальшого перебування на території України після звернення позивача до органів міграційної служби із наданням посвідки на проживання з вказаних підстав, він матиме змогу легально перебувати на території України, не порушуючи, при цьому норм міграційного законодавства».

Аналогічна правова позиція знаходить своє відображення в постановах Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі № 343/2242/16, від 10.10.2019 року у справі № 2340/2910/18, від 12.08.2020 року у справі № 755/14023/17.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про імміграцію» заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами., які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Отже, позивачу для зверненням із заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну потрібно знаходитись на території України на законних підставах, що не знаходить свого підтвердження.

Посилання позивача на те, що рішення від 22.04.2021 року № 51 є незаконним та безпідставним, не вказують на протиправність рішення про примусове повернення, оскільки, на переконання суду, ГУ ДМС України в Одеській області діяло на підставі ст. 19 Конституції України.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, на ГУ ДМС України в Одеській області, як на суб`єкта владних повноважень законодавцем покладено обов`язок щодо вчинення дій на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

"На підставі" означає, що суб`єкт владних повноважень, крім того, що має бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України, зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

"У межах повноважень" означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. Під встановленими законом повноваженнями прийнято розуміти як ті, на наявність яких прямо вказує закон - так звані "прямі повноваження", так і повноваження, які прямо законом не передбачені, але безпосередньо випливають із положень закону і є необхідними для реалізації суб`єктом владних повноважень своїх функцій (завдань) так звані "похідні повноваження".

"У спосіб" означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення суб`єктом владних повноважень та його перевірку на відповідність вищезазначеним принципам, та, водночас, зважаючи на особливості дискреційних повноважень такого суб`єкта владних повноважень.

Суд вбачає, що особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо встановлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та уникаючи при цьому зловживання своїми правами та нехтування обов`язками.

Так, відповідно ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Тобто, законодавець в розумінні вищезазначених норм права не лише наділяє іноземця певними правами, але і покладає обов`язок забезпечення урегулювання іноземцем свого правового становища у легалізований спосіб, зокрема шляхом звернення до відповідного територіального підрозділу ДМС України.

Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Водночас, пасивна поведінка позивача щодо не реалізації своїх прав ні в якому разі не може ставитись у вину органу державної влади.

В адміністративному позові позивачем не надано жодних обгрунтованих обставин на підтвердження протиправності рішення про його примусове повернення до країни походження.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, суд вважає, що після закінчення терміну перебування в Україні, реалізуючи принцип «ефективного засобу» послідовним є прийняття рішення відповідачем про примусове повернення в країну походження.

З огляду на вищезазначене суд вважає, що доводи викладені в адміністративному позові та обставини є необгрунтованими, а матеріалами справи підтверджено факт порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VІ.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону № 3773-VІ визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно з частиною третьою статті 3 Закону № 3773-VІ, іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону № 3773-VІ строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Крім того, процедура продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року № 150 «Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» (далі - Порядок).

Так, положеннями підпункту 2 пункту 2 Порядку, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більше як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Відповідно до пункту 2 розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкція) терміни «примусове повернення» та «примусове видворення» означають систему адміністративно-правових заходів, спрямованих на примушування іноземців, які незаконно перебувають в Україні, покинути територію України всупереч їх волі і бажанню.

Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

При цьому, чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України.

В даному випадку спірне рішення повинно оцінюватися на відповідність дотримання принципу законності. Такий принцип відображено у частині другій статті 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обгрунтованим.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, з урахуванням усіх обставин справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що рішення про примусове повернення в країну походження від 22.04.2021 року № 51 громадянина ДР Конго ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було прийнято з урахуванням всіх обставин, що мають значення та відповідно до вимог діючого законодавства.

Викладені у позові доводи не дають підстав для висновку про неправомірність прийнятого рішення, а відтак, позов має бути залишеним без задоволення.

Керуючись ст.ст. 71, 72, 74, 77, 90, 91, 268-271, 286 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов громадянина ДР Конго ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання скасування рішення про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства - залишити без задоволення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції, але не раніше закінчення карантину на території України

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Приморський районний суд м. Одеси, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду складено 14.06.2021 року.

Суддя В.Я. Бондар