Справа № 420/5411/21
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2021-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5411/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в якому позивач просить:

визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 61-21 від 05.03.2021 року про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що до теперішнього часу він не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки в країні його походження має місце ситуація загальнопоширеного порушень прав людини. Окрім того, він має обґрунтовані побоювання повертатися в країну походження з політичних мотивів, де йому можуть загрожувати тортури, незаконне затриманням, а також притягнення до кримінальної відповідальності у незаконно сфабрикованій проти нього кримінальній справі та звинувачення його в тому, що він ніколи не робив.

Представник позивача зазначає, що відповідачем розглянуто заяву позивача та прийнято неправомірне рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (рішення №61-21 від 05.03.2021 року), про що ОСОБА_1 було надано відповідне повідомлення №370 від 23.03.2021 року. Зі змісту повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №370 від 23.03.2021 року, вбачається що відповідачем встановлено, що історія позивача не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту та інформація щодо причин виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою.

Проте, позивач вважає прийняте рішення ДМС України № 61-21 від 05.03.2021 року неправомірним, хибним, необґрунтованим, та таким, що підлягає скасуванню із зобов`язанням відповідача до повторного розгляду заяви позивача.

В адміністративному позову представник позивача вказує, що у 2018 році ОСОБА_1 легально виїхав з Республіки Білорусь до України та з цього часу постійно проживає на території України зі своєю дружиною та двома малолітніми дітьми, та офіційно працює директором ТОВ «Укрнафтохімтрейд».

Представник позивача наполягає, що стосовно позивача в Республіці Біларусь порушено кримінальне провадження, проте всі доводи і висновки слідства є необґрунтованими, оскільки позивач не має і ніколи не мав відношення до ВАТ «Нафтан» та не був його посадовою особою, так само як і його рідні чи близькі люди. Також, він не мав ніяких фінансових взаємин з ВАТ «Нафтан» або із будь - якими іншими державними підприємствами Республіки Білорусь. Крім того, ні позивач, ні члени його родини не були офіційними посадовими особами ніяких державних органів Білорусі і, отже, не могли здійснити посадових злочинів, інкримінованих СК РБ.

Разом з тим, представник позивача зазначає, що під час підготовки матеріалів магістерської дисертації та виконання робіт у ВАТ «Нафтан», ОСОБА_1 стали відомі факти корупції серед вищих посадових осіб Республіки Білорусь, а саме: віце-прем`єра, голови концерну «Білнафтохім» та Голови Ради Республіки, що могло стати підставою для подальшого переслідування позивача на території Республіки Білорусь та обґрунтованого побоювання за його життя.

Також, як стверджує представник позивача, у позивача є обґрунтовані побоювання повертатися в Республіку Білорусь і через політичні мотиви, пов`язані із активною політичною діяльність його батька, ОСОБА_2 , в якості депутата і керівника низки опозиційних рухів і загальнонаціональних політичних та виборних кампаній у період з 1990-х по 2000-ні роки, та застосованих до нього репресивних заходів з боку спеціальних служб та посадових осіб Республіки Білорусь.

Представник позивача вважає, що ОСОБА_1 було надано достатньо пояснень щодо підстав визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які в свою чергу підтверджуються відповідними доказами, які були надані уповноваженим особам Державної міграційної служби України. Проте, відповідачем у повідомленні про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, не надано належної уваги та оцінки поясненням позивача, а також оцінки ситуації, яка склалася у зв`язку з подіями в країні походження.

Крім того, представник позивача вказує, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

На переконання представника позивача, відповідачем не було об`єктивно та належним чином встановлено наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право позивачу на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту. Крім того, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач формально віднісся до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, наявної інформації по країні його походження, тобто не дослідив в повному обсязі підстави та обставини, з якими Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов`язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Відповідачем до суду подано відзив на адміністративний позов, відповідно до якого ДМС України не визнає даний адміністративний позов, та вважає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За твердженнями представника відповідача, заява про надання міжнародного захисту ОСОБА_1 була розглянута та відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) було прийнято рішення про відмову в визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (рішення ДМС від 05.03.2021 №61-21).

Враховуючи викладене, на переконання представника відповідача, посилання представника позивача на порушення з боку ДМС вимог ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є необґрунтованими оскільки відповідно до матеріалів особової справи ОСОБА_1 було відмовлено в визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону.

Разом з тим, представник відповідача зазначає, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародної у захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 27.12.2019, тобто через 2 роки після потрапляння на територію України лише після затримання правоохоронними органами України 21.11.2019.

З огляду на вищезазначене ДМС встановлено, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ДМС не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування.

Також, представник відповідача зазначив, що проведеним аналізом матеріалів особової справи позивача, можливо визначити, що він не підпадає під ознаки категорії «біженець на місці». Проаналізовані матеріали особової справи позивача вказують лише на спроби уникнення від кримінальної відповідальності в країні громадянської належності.

Представник відповідача зазначає, що співробітниками міграційної служби встановлено, що виїзд ОСОБА_1 на територію України не був обумовлений пошуками міжнародного захисту, а в свою чергу пов`язаний з бізнес-інтересами в нашій країні (арк.3 анкети від 17.01.2020). Також встановлено, що позивач тривалий час (з жовтня 2017 року - дата в`їзду в Україні, і до 27.12.2019 - дата затримання правоохоронними органами України) перебував в Україні однак не вчинив жодних дій направлених на звернення за наданням міжнародного захисту. Звернення із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулось після початку відповідної екстрадиційної перевірки, розпочатої органами прокуратури України через перебування у міжнародному розшуку каналами Інтерполу.

З огляду на проведений аналіз, обставина попереднього кримінального переслідування ОСОБА_2 (батька позивача), його діяльність в експертній оцінці діяльності ВАТ «Нафтан» та висловлені обставини «політичної діяльності» не мають жодного відношення до порушеної правоохоронними структурами Республіки Білорусь кримінальної справи за ознаками шахрайства з одного боку, а також для підстав щодо визнання ОСОБА_2 та членів його родини (синів) біженцями або особами, яка потребує додаткового захисту з іншого за ознаками наявності політичної складової (політичних переконань).

Проведений ДМС аналіз наявних матеріалів особової справи шукача захисту, з урахуванням отриманих пояснень та долучених документів надає об`єктивні підстави вважати, що виїзд позивача на територію України був обумовлений бажанням уникнення кримінальної відповідальності на території Республіки Білорусь, звернення із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту здійснений з метою затягування відповідної процедури щодо його екстрадиції (видачі) компетентним органам Республіки Білорусь.

Представник відповідача вказує, що наявність саме кримінального переслідування особи підтверджується її розшуком каналами Інтерполу. Відповідно до статуту вказаної організації (стаття 3), її діяльність не поширюється на справи політичного, військового, релігійного або расового характеру (джерело, за посиланням: http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/995J42. З наведеного слідує, що позивач не має бажання повертатися до країни своєї громадянської належності через небажання притягнення до кримінальної відповідальності на території Республіки Білорусь.

Ухвалою суду від 09.04.2021 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді справи, суд встановив наступні факти та обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 прізвище матері до одруження з громадянином Республіки Білорусь ОСОБА_2 ) ОСОБА_5 народилася в Республіці Білорусь (РБ), в м. Жодіно, за національністю - білорус, за віросповіданням православний християнин.

Відповідно до заяви анкети позивача від 06.12.2019 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 зазначив, що Республіку Білорусь залишив у грудні 2017 року, виїхавши легально автобусом Вільнус (Литва) Варшава (Польща) Будапешт (Венгрія). Датою в`їзду на територію України зазначив червень 2018 року, транспортом - автобус. Дозвільний документ на підставі якого позивач знаходився в Україні зазначено дозвіл на роботу №75059 від 17.09.2018 року, ВНЖ №ТР 23358 від 23.03.2018 року. Причиною виїзду з Республіки Білорусь зазначено, що станом на грудень 2017 року виїзд був пов`язаний з переїздом на постійне місце проживання в Україну у зв`язку з утворенням компанії та постійним місцем роботи. Щодо підстав для звернення за захистом в Україні позивач зазначив, що до 21.11.2019 року йому не було достеменно відомо о фактах організації та застосуванні у відношенні до позивача та його родини політичних репресій ( а.с. 116-124 т.2).

В анкеті від 15.01.2020 року до заяви ОСОБА_1 , зареєстрованої 27.12.2019 року позивач зазначив, що на територію України прибув легковим автомобілем як пасажир у жовтні 2017 року.

Щодо вибуття з Республіки Білорусь зазначив, що вибув в жовтні 2017 року для працевлаштування та постійного життя в Україні. Вибув спочатку самостійно, родина переїхала до позивача в травні 2018 року, за цей період він повертався до Білорусії в квітні 2018 року, проблем при в`їзді та виїзді з Республіки Білорусь не було. 21.11.2019 року на вулиці біля власного автомобілю в м.Чорноморськ позивач був затриманий співробітниками поліції, вони представились але документів не надали, вони були вдягнуті не по формі, причини затримання не роз`яснили, фізичне насилля не застосовувалось. Був доставлений до відділення поліції м.Чорноморськ, там у позивача забрали паспортний документ та пред`явили для візуального ознайомлення копію постанови про розшук ОСОБА_1 в Республіці Білорусь, яке було заочно підписано та затверджено слідчим слідчого комітету Республіки Білорусь 27.09.2018 року, про що позивачу не було раніше відомо. За даною постановою позивач був заочно звинувачений у порушенні за ч.4. с.210 КК Республіки Білорусь (заволодіння майном або придбання прав на майно, здійснення посадовою особою, з використанням службових повноважень, тобто розкрадання, при службових повноваженнях) грошових коштів державного підприємства ОАО Нафтан. При цьому позивач зазначив, що він та члени його родини не були співробітниками ОСОБА_6 , а також співробітниками або посадовими особами інших державних організацій. В зазначений період він не мав ніякого відношення до ОСОБА_6 , не мав доступу до фінансових коштів. Також не мав ніяких контрактів з ОСОБА_6 . Позивач стверджує, що ніякого розкрадання, за службовою діяльністю він не робив. Дане кримінальні переслідування по відношенню до позивача та його родини, а саме батька ОСОБА_2 та брата ОСОБА_7 ініційоване рядом вищих посадових осіб Республіки Білорусь з метою тиску на них та спроби приховати відому інформацію про здійснення посадовими особами державних коштів та майна, а також злочинних схем.

Також позивач зазначив, що в період його навчання в магістратурі, він під патронатом своїх наукових керівників проводив роботу, в тому числі у рамках магістерської дисертації, по аналізу нафтохімічної діяльності Республіки Білорусь, в тому числі ОСОБА_6 . Аналізовані матеріали мали відношення до структури керівництва ОАО Нафтан, а також проводженням ними модернізації та реалізації інвестиційних проектів. Під час роботи були виявлені факти викрадання грошових коштів при реалізації крупних інвестиційних проектів та закупок технічного обладнання в ОАО Нафтан. Дану інформацію позивач передав своєму науковому керівнику ОСОБА_8 , першому проректору університету, на даний час звільненому з посади, через причетність до цієї роботи. Позивач вказує, що його керівник також був членом центрального експертної наради при ОАО Нафтан. Аналітичні матеріалі були розглянуті на центральній експертній нараді та передані керівництву ОАО Нафтан для прийняття рішення.

Основною причиною даного політичного переслідування, позивач вважає, є активна діяльність його батька у якості депутата та керівника ряду опозиційних рухів на виборчих компаніях з 1994 року, а також застосованих по відношенню до нього репресій з боку спеціальних служб.

На момент звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту перебував на території України легально.

17.01.2020 року Головним управлінням ДМС України в Одеській області прийнято рішення «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

За результатами розгляду даної заяви та вивченням матеріалів особової справи, 17.11.2020 управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абзацу п`ятого частини першої ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства прийнято рішення про доопрацювання матеріалів особових справ громадян Республіки Білорусь №8574/1/5101-20 від 09.12.2020 року, в якому зазначено, що Головному управлінню необхідно здійснити більш глибокий аналіз обставин справ заявників, у тому числі з`ясувавши таке:

- у чому та на користь якої країни полягав «шпіонаж» ОСОБА_2 , за який його було засуджено у 2009-2010 роках і про що він повідомив у відповідній анкеті від 11.12.2019 та стверджував під час співбесіди 24.12.2019. Чи може він це підтвердити документально. Яке покарання йому було призначено, і чи він його відбув. Як ця подія позначилася на його подальшому житті, зокрема професійній діяльності;

- чи були ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 протягом 2014-2018 років засновниками/співзасновниками, керівниками підприємств головами або членами правління товариств тощо на території РБ та закордоном. Якщо так, вказати, яких саме;

- яку інформацію про компанії Mendeleev Group OU та Petroleum Service OU вони можуть повідомити. Чи вони мали відношення до цих компаній і яке саме. У разі негативної відповіді, з`ясувати, чому в екстрадиційному запиті білоруської сторони вони позиціонуються як члени правління вказаних компаній;

- чому заявники обрали місцем проживання та ведення бізнесу саме Україну, а наприклад, не Естонію;

- чи відомо ОСОБА_2 про реакцію вищих посадових осіб на результати експертної оцінки діяльності нафтохімічної промисловості РБ, проведеного ОСОБА_2 у 2017 році на виконання доручення Центральної експертної ради з питань протидії корупції (ЦЕР) та керівництва президентської адміністрації. Якщо так, якою була ця реакція, і яким чином він про це дізнався;

- чи він надавав недотичним особам результати експертизи або здійснював їх обговорення, чи повідомляв про наміри їх оприлюднити тощо. Чи надавав результати експертизи іноземцям;

- чому ОСОБА_2 вважає, що результати проведеної ним експертизи могли настільки зашкодити інтересам правлячої політичної еліти РБ, що остання організувала стосовно нього та його синів кримінальне переслідування, яке, на їх думку, є політично вмотивованим;

- отримуючи завдання від ОСОБА_9 на проведення експертних досліджень, ОСОБА_2 був штатним працівником консалтинго - аналітичної компанії «Євроенерджі Груп» (або іншої) чи його залучали на громадських засадах. Якщо перше, чи на даний час здійснюють свою діяльність ці компанії. Якщо так, ураховуючи, що керівництво компанії володіло інформацією про результати експертиз, проведених ОСОБА_2 , чому владою РБ переслідується лише він та його сини тощо;

- хто з посадових осіб, які ініціювали проведення експертизи, були затримані або арештовані в РБ, про що повідомляє ОСОБА_2 у додатку до заяви від 29.11.2019 (арк. 42-45, о/с № 20190D0267). З яких саме Інтернет - джерел він про це дізнався;

- чи були негативні наслідки для аспірантів ЦЕР через їх залучення до аналізу відповідних документів та участі у підготовці аналітичної записки на адресу Президента РБ щодо ситуації в нафтохімічній галузі РБ як носіїв інформації, «незручної» для представників влади РБ (арк. 153, о/с № 20190D0267). Чи були негативні наслідки для синів ОСОБА_2 , пов`язані з доступом до такої інформації: ОСОБА_1 під час підготовки дипломної роботи, ОСОБА_7 під час підготовки кандидатської дисертації (арк. 18, о/с № 20190D0266; арк. 169, о/с.№ 20190D0288);

- чи продовжує працювати на державній посаді ОСОБА_10 , який, перебуваючи на посаді помічника Президента РБ із стратегічних проектів, доручив ОСОБА_2 провести експертизу модернізації НПЗ у 2017 році та направити звіт за результатами цієї експертизи на ім`я Президента РБ (арк. 143- 170, о/с № 20190D0267);

- які саме ЗМІ та яким чином ОСОБА_2 продовжував координувати в період підготовки до останніх президентських виборів в Республіці Білорусь, про що він та ОСОБА_1 стверджували під час співбесід 20.05.2020. Як можуть це довести. Чи відомо про це владі РБ. Якщо так, чи відомо їм про реакцію влади РБ. Чи наразі такі ЗМІ здійснюють свою діяльність тощо;

- яким є зміст погроз, що, за твердженням ОСОБА_2 , надходили на його електронну адресу (протокол співбесіди від 20.05.2020). Чи може він надати відповідну роздруківку або під час співбесіди скористатися електронними приладами, щоб продемонструвати текст цих погроз.

З метою об`єктивного аналізу обставин справи заявників доцільно ознайомитися із матеріалами екстрадиційного запиту білоруської сторони.

Також, слід проаналізувати ІКП на предмет системного безпідставного порушення кримінальних справ стосовно представників бізнесу, зокрема пов`язаних з діловими партнерами - іноземцями.

ДМС у листі від 09.12.2020 року зауважено, що надані рекомендації не є вичерпними. Під час співбесід, вивчення матеріалів екстрадиційного запиту та аналізу ІКП можуть виникнути додаткові питання стосовно обставин справи заявників, відповіді на які необхідно з`ясувати, проаналізувати та зробити відповідні висновки.

Що стосується виконання доручення керівництва ДМС від 24.07.2020 № Д/71/1-20 зазначено, що за результатами перевірки наявності завантажених документів до карток зазначених осіб, констатуємо правильне сканування, логічне та впорядковане завантажений документів. Однак деякі позиції потребують доопрацювання, зокрема:

- у картках всіх трьох осіб відсутні біометричні параметри: сфотографоване зображення обличчя та відбитки пальців рук;

- у картках ОСОБА_11 та ОСОБА_1 не внесено відомостей про: сімейний стан, країну постійного проживання;

- у картці ОСОБА_7 не внесено по батькові, а також протокол затримання особи (сторінки 22-27) відскановано не у повному обсязі;

- у картці ОСОБА_2 заява про надання захисту (сторінки 3-8) та додатки до заяви особи від 12.05.2020 (сторінки 110-177) відскановані не у повному обсязі.

З огляду на наведене, вказано про необхідність доопрацювати матеріали особових справ ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , з урахуванням зауважень, викладених у цьому листі та у визначені законодавством строки направити їх до ДМС.

За результатами доопрацювання особової справи №2019OD0288 громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , 11.02.2021 року складено додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абзацу п`ятого ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

05.03.2021 року Державною міграційною службою України прийнято оскаржуване рішення № 61-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пункт 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI): біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пункт 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI: особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пункт 4 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI: додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Підпункт 2 пункту А Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 (далі - Конвенція): У цій Конвенції термін "біженець" означає особу, яка: внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 р., і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Пункт 45 Настанов з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН (далі - Настанов): особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пункт 66 Настанов: для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

За змістом частини 5 статті 10 Закону № 3671-VI, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

При цьому, при розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Так, Законом України від 21.10.1999 №1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». У будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Крім цього, пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

З матеріалів справи вбачається, що органами ДМС України вчинено необхідні дії для встановлення усіх дійсних обставин у справі. Зокрема, з метою з`ясування необхідної інформації особова справа ОСОБА_1 відправлялася на доопрацювання до ГУДМС в Одеській області. Також за заявою ОСОБА_1 та на підставі подання начальника відділу соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області, 17.03.2020 року Головним управлінням ДМС України в Одеській області прийнято наказ №52. Проведено додаткові співбесіди, досліджено інформацію, яка наявна в засобах масової інформації тощо.

Отже, рішенням ДМС України №61-21 від 05.03.2021року, приймаючи до уваги висновок від 17.11.2020 року, затверджений заступником начальника управління з питань шукачів захисту стосовно матеріалів особової справи №2019OD0288, та додаткок до висновку від 11.02.2021 року, затверджений заступником начальника управління з питань шукачів захисту, відповідно до абз. 5 ч.1 ст. 6 Закону, пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 №649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884, відмовлено громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, (а.с. 25 т.2).

Відповідно до зазначеного висновку від 17.11.2020 року та додатку до цього висновку від 11.02.2021 року міграційною службою встановлено, що клопотання особи не містить умов, передбачених п. 1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За таких обставин встановлюється, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності не можуть бути визнаними підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що водночас не позбавляє права заявника залишитись на території України у разі наявності інших правових підстав для проживання в нашій країні.

Також у висновках зазначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здобував освіту протягом 2001 - 2017 років на території Республіки Білорусь. Щодо трудової діяльності, на території Республіки Білорусь протягом 2011 - 2017 років очолював компанії «Петрол Сістем» та «Пегролеум Сервіс», з 2018 року по теперішній час є директором ВАТ «Укранафтохімтрейд» (Україна, м. Київ). Заявник не був та не є членом жодних політичних, військових, громадських, молодіжних чи інших організацій як в країні громадянської належності, так і поза її межами.

В Україну в`їхав в жовтні 2017 року з території країн ЄС (Литва) транзитом через РФ, в`їзд здійснено легально, автотранспортом, на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 . 21.11.2019 року був затриманий компетентними правоохоронними органами України на території Одеської області через перебування у міжнародному розшуку каналами Інтерполу за клопотанням РБ через підозру у скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 статті 210 КК РБ (заволодіння майном шляхом зловживання службовим становищем, за попередньою змовою групою осіб, в особливо великому розмірі). Ухвалою слідчого судді Іллічівського міського суду Одеської області від 22.11.2019 до особи застосовано тимчасовий арешт строком на 40 діб в умовах Одеського СІЗО. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.01.2020 року за судовою справою № 521/21198/19 вищевказане судове рішення скасовано, запобіжний захід змінено на нічний домашній арешт, розпочато екстрадиційну перевірку.

За аналогічними обвинуваченнями проходять наступні близькі родичі особи, а саме прийомний батько особи ОСОБА_2 та зведений брат ОСОБА_7 (обидва також звернулись із відповідними клопотаннями до територіального підрозділу ДМС).

Звернення особи до територіального підрозділу ДМС відбулось 27.12.2019 року, процедуру проведено у відповідності до чинного законодавства, проведено 3 співбесіди (від 17.01.2020 року; від 20.05.2020 року, від 20.01.2021 року), відібрані усні пояснення та відповідні документальні докази, які долучені до матеріалів особової справи. Особові справи заявника, його прийомного батька ОСОБА_2 (20190 00267) та зведеного брата ОСОБА_7 (20190 00266) надіслані до ДМС одночасно для прийняття відповідних рішень за заявами.

Так, працівниками ДМС встановлено, що причиною звернення за міжнародним захистом заявник повідомив такі обставини. Так, відповідно до отриманих пояснень, щодо заявника та членів його родини (батька та зведеного брата) порушено кримінальну справу на території Республіки Білорусь за ч. 4 статті 210 КК РБ (розкрадання коштів ВАТ «Нафтан»), зазначене кримінальне переслідування шукач захисту вважає сфабрикованим. Заявник зазначив, що ані він, ані його родичі не мали жодного відношення до ВАТ «Нафтан», водночас фабрикацію справи здійснено через факт виявлення особисто заявником низки корупційних правопорушень в нафтохімічній сфері РБ під час навчання в аспірантурі, зокрема виявлення подібних фактів стосовно службовців ВАТ «Нафтан».

Також, заявник вважає фабрикацію кримінальних справ політично вмотивованою обставиною через опозиційну політичну діяльність зведеного батька особи ОСОБА_2 на території Республіки Білорусь. За матеріалами білоруської сторони встановлюється, що у період 2016 -2018 років заявник, його батько ОСОБА_2 , зведений брат ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_12 та генеральний директор ВАТ «Нафтан» вчинили корупційний злочин під час закупівлі нафтопереробного обладнання шляхом зменшення вартості обладнання та подальшого заволодіння грошовими коштами у розмірі 207 000 євро, чим вчинили злочин, передбачений ч. 4 ст. 210 КК РБ (заволодіння майном шляхом зловживання службовим становищем, за попередньою змовою групою осіб, в особливо великому розмірі).

Так, інформація про заявника, викладена у висновку міграційного органу від 17.11.2020 року відповідає викладеним в адміністративному позові обставинам.

За результатом аналізу заявленої ОСОБА_1 інформації, міграційні органи дійшли наступних висновків:

- елементи громадянства, національності (етнічної належності) та віросповідання шукача захисту приймаються територіальним підрозділом ДМС, вважаються правдоподібними та не потребують додаткового аналізу. Під час опитування не встановлено фактів ймовірного переслідування заявника за вищевказаними елементами (арк. 3 співбесіди від 20.05.2020 року);

- наданий елемент професійної діяльності шукача захисту в сфері переробки нафтопродуктів приймається територіальним підрозділом ДМС та визнається правдоподібним. З огляду на надані шукачем захисту документальні докази (звіти, статистичні відомості) прослідковується елемент взаємозв`язку між професійною діяльністю особи та функціонуванням нафтопереробних підприємств РБ, зокрема ВАТ «Нафтан». Вказаного висновку відповідач дійшов враховуючи те, що Відповідно до проведеного опитування, у період з 2011 року по теперішній час шукач захисту має відношення до нафтохімічної сфери та переробки нафтопродуктів, працював у вказаній сфері на території Республіки Білорусь (ВАТ «Петрол Сістем», «Петролеум Сервіс»), та України, станом на теперішній час є директором ВАТ «Укрнафтохімтрейд» (арк. 4 анкети від 27.12.2019 року). В ході співбесід заявником надано достатньо деталізовані пояснення стосовно власної професійної та наукової діяльності, зокрема надані відповідні звіти, рекомендації та статистичні дані щодо діяльності нафтохімічного комплексу РБ в цілому та щодо окремих установ, зокрема ВАТ «Нафтан» (до особової справи долучені роздруковані матеріали на 36 аркушів), зі слів особи, матеріали підготовлені особисто ним під час підготовки дипломної роботи (арк. 5, 6 співбесіди від 17.01.2020 року).

Слід зазначити, що в адміністративному позові позивач також зазначав саме про те, що на його думку, порушення кримінального провадження стосовно нього та членів його родини пов`язане з розкриттям корупційних фактів серед вищих осіб Республіки Білорусь під час підготовки магістерської роботи та виконання робіт у ТОВ «Нафтан». Тому, суд вважає обґрунтованим висновок відповідача щодо наявності зв`язку між професійною діяльністю особи та функціонуванням нафтопереробних підприємств РБ, зокрема ВАТ «Нафтан».

- відповідно до наданих відомостей та документальних доказів встановлюється, що ОСОБА_2 дійсно відігравав певну роль (незначну) в політичному житті Республіки Білорусь протягом 1994 - 2003 років. Разом із тим, обставина наявної належності ОСОБА_2 до представників білоруської опозиції станом на теперішній час не знаходить жодних підтверджень та не визнається територіальним підрозділом ДМС з позиції правдоподібності.

В свою чергу, відповідачем обґрунтовано встановлено, що кримінальне провадження щодо батька позивача під час якого ОСОБА_1 викликався до слідчих органів на допит завершено ще у 2010 році, та в подальшому до 2018 року до кримінальної відповідальності не притягався, відомості стосовно ймовірних обмежень, дискримінації або порушення його основоположних прав і свобод після фактичного відбування призначеного покарання за остаточним вироком Верховного Суду РБ за матеріалами особової справи відсутні.

Під час опитування ОСОБА_2 з`ясовані наступні додаткові обставини (факти) його попереднього кримінального переслідування. Так, він повідомив, що 25.01.2009 року його було затримано співробітниками КДБ РФ та пред`явлено обвинувачення у здійсненні шпіонажу на користь Республіки Польща, антидержавної діяльності та розголошення службової таємниці (арк. 2 співбесіди від 20.01.2021 року, ОС №). За результатами відповідного розслідування особу визнано винним у розголошенні службової таємниці, призначено умовний вирок у вигляді двох років позбавлення волі (фактично - домашній арешт), вирок залишено у силі Верховним Судом РБ, ОСОБА_2 призначене покарання відбув у повній мірі (арк. 2 співбесіди від 20.01.2021 року, ОС №20190 00267). Також встановлено, що ОСОБА_2 користувався послугами адвокатів, за допомогою яких визнано необґрунтованими обвинувачення у держзраді та шпіонажі, обвинувачення у розголошенні службової таємниці залишено в силі через виявлення в ході обшуку оселі особи документів із грифом «таємно» (арк. 2 співбесіди від 20.01.2021 року, ОС №). За словами ОСОБА_2 , в ході відбування покарання (у вигляді фактичного домашнього арешту) він продовжував займатись науковою діяльністю (арк. 2 співбесіди від 20.01.2021 року, ОС № ), в подальшому неодноразово працевлаштовувався до іноземних консалтингових компаній, був акціонером різноманітних підприємств в сфері нафтопереробки, у тому числі білоруських (арк. 3 співбесіди від 20.01.2021 року, ОС № ), зазначеною діяльністю займався тривалий час (2011 - 2018 роки), до моменту остаточного переїзду на територію України в 2018 році (арк. 3 співбесіди від 10.02.2020 року, ОС № ).

З огляду на викладене, відповідачем в повній мірі досліджено питання щодо наявності політичного мотиву переслідування позивача та його родини враховуючи політичну діяльність батька позивача, та дійшов обґрунтованих висновків.

Також, відповідачем у висновку зазначено, що відповідно до пояснень особи, наявне кримінальне переслідування він вважає сфабрикованим через викриття ним у період 2015 - 2018 років корупційних схем в нафтохімічній сфері РБ, під час підготовки дипломної роботи (арк. 6. 7 співбесіди від 17.01.2020 року). Зазначене переслідування шукач захисту вважає політично вмотивованим через відношення до найближчих членів родини, аналогічне кримінальне переслідування розпочато стосовно батька та зведеного брата особи (арк. 5, 6 анкети від 27.12.2019 року). Також, зі слів особи встановлюється, що головним фігурантом порушеної кримінальної справи вважається його батько, ОСОБА_2 , який займався опозиційною політичною діяльністю на території Республіки Білорусь (арк. 6 анкети від 27.12.2019 року).

З аналізу матеріалів особової справи шукача захисту, відповідач дійшов висновку, що зібрані докази та інформація вказує на відсутність причинного зв`язку між будь-якими поглядами (в тому числі політичними) особи та його кримінальним переслідуванням за таких ознак, а саме:

- відповідно до раніше проаналізованих матеріалів, відсутні відомості щодо будь-якої політичної діяльності заявника на території РБ (арк. 6 анкети від 27.12)2019року);

- обставини порушеної кримінальної справи за ч. 4 ст. 210 КК РБ (заволодіння майном шляхом зловживанням службовим становищем, за попередньою змовою групою осіб, в особливо великому розмірі) не надають підстави вважати кримінальне переслідування особи політично вмотивованим.

Разом із тим, наявні обставини (факти) ймовірного скоєння особою та його близькими родичами кримінального правопорушення вказують на певний взаємозв`язок між вказаним переслідуванням та професійною діяльності особи, встановлюються наступні факти:

- за матеріалами білоруської сторони стосовно порушеної кримінальної справи встановлено, що заявник у складі групи осіб (у тому числі найближчих родичів) скоєно корупційний злочин, пов`язаний із заволодінням майна під час закупівлі нафтопереробного обладнання ВАТ «Нафтан». Відношення заявника до вказаного державного підприємства та володіння ним певної інформації про його діяльність підтверджується раніше наданими документальними матеріалами (зокрема рекомендаційними звітами);

- заявником не заперечується наявність в нього інформації про інших фігурантів кримінальної справи (генерального директора ВАТ «Нафтан» ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , який, зі слів заявника, був його колегою по роботі) (арк. 6, 7 співбесіди від 17.01.2020 року),

- матеріали з відкритих джерел (мережа Інтернет) підтверджують факти порушення низки кримінальних справ стосовно керівництва ВАТ «Нафтан» протягом 2017 року (додаток № 3 до висновку, за посиланням: https://scrapushka-nsk.ru/gendirektor-oao-naftan-vladimir-tretyakov-osvobozhden-ot-dolzhnosti);

- матеріали з відкритих джерел (мережа Інтернет) підтверджують обставину обвинувачення заявника та близьких членів його родини та їхнього затримання на території України до моменту їхнього звернення за міжнародним захистом.

Крім того, відповідачем з`ясовано, що аналіз ІКП в свою чергу підтверджує, що ОСОБА_14 звільнено з посади голови адміністрації Президента РФ 05.12.2016 року (тобто до моменту подання ОСОБА_2 відповідного звіту на його ім`я в 2017 році, арк. 143 ОС № 20190D0267), 30.05.2017 року ОСОБА_15 призначено на посаду радника Президента РБ (додаток №1 до висновку, за посиланням: https://news.tut.by/economics/545307.html). Стосовно ОСОБА_16 встановлено, що вказана особа в травні 2018 року добровільно покинула посаду декана економічного факультету Білоруського державного університету, не припинивши при цьому відповідну наукову діяльність на посаді професора кафедри аналітичної економіки (додаток № 2 до висновку, за посиланням: https://officelife.media/news/the-legendary-dean-of-the-economics-faculty-at- the-belarusian-state-university-is-leaving-his-post/). ОСОБА_17 , колишній керівник КДБ, після звільнення з органів державної влади переїхав до РФ, звідки повернувся на територію Республіки. Білорусь в 2015 році, де влаштувався на роботу на підприємство «Газпромнафта» (додаток № 3 до висновку, за посиланнями: ІНФОРМАЦІЯ_2 /; https ://пп. by/?c=ar&і=159258&lang=ru).

Так, відповідач перевіривши надані заявником а анкетах та під час співбесід пояснення та дослідивши надані документи, дійшов висновку, що проаналізовані матеріали особової справи заявника вказують лише на спроби уникнення від кримінальної відповідальності в країні громадянської належності. Встановлено, що виїзд особи на територію України не був обумовлений пошуками міжнародного захисту, а в свою чергу пов`язаний з бізнес-інтересами в країні (арк. 3 співбесіди від 17.01.2020 року). Звернення із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління відбулось після початку відповідної екстрадиційної перевірки розпочатої органами прокуратури України через перебування у міжнародному розшуку каналами Інтерполу. Відповідно до статуту вказаної організації (стаття 3), її діяльність не поширюється на справи політичного, військового, релігійного або расового характеру (джерело, за посиланням: http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/995_142). З наведеного слідує, що заявник не має бажання повертатися до країни своєї громадянської належності через небажання притягнення до кримінальної відповідальності на території Республіки Білорусь. Відповідно до пунктів 56, 59 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН (згідно Конвенції про статус біженців (1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються визначення статусу біженця) переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, що рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. (додаток № 5 до висновку, електронний варіант Керівництва за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 АДРЕСА_1 )

Дослідивши матеріали міграційної справи, суд вважає обґрунтованими висновки відповідача, що звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту обумовлене лише бажанням уникнути кримінальної відповідальності в країні своєї громадянської належності за підозру у скоєнні злочину економічного характеру. Порушення білоруського законодавства та пов`язане з цим кримінальне переслідування особи не має відношення до елементу «переслідування» за ознаками, визначеними Конвенцією про статус біженця 1951 року та Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Екстрадиція (рішення про видачу особи) сама по собі не становить порушення Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та інших ратифікованих Україною нормативно-правових актів.

Слід зазначити, що відповідачем детально дослідженні обставини викладені заявником в заявах та додаткових поясненнях, тому доводи представника позивача щодо ненадання відповідачем під час прийняття рішення належної оцінки доводам заявника є необґрунтованими.

Крім того, посилання представника позивача на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.

В свою чергу у висновку від 17.11.2020 року відповідачем встановлено, що за матеріалами особової справи також встановлена відсутність ознак щодо застосування до заявника серйозної шкоди у вигляді смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання чи ситуації загальнопоширеного насильства у разі повернення до Республіки Білорусь. В ході опитування заявник повідомив, що у разі повернення до країни своєї громадянської належності йому не загрожуватиме смертна кара за інкримінований злочин (арк. 7 співбесіди від 17.01.2020 року). Щодо можливості застосування до заявника серйозної шкоди, пов`язаної з ймовірним позбавленням волі у разі повернення до країни громадянської належності, слід зазначити, що відповідно до Положень статті 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, серйозна шкода включає в себе:

- смертну кару або приведення її у виконання;

- тортури, нелюдське або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження;

- серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Таким чином, відповідач дійшов висновку, що в обставинах особової справи шукача захисту відсутні підстави вважати, що після повернення до країни громадянської належності йому буде завдано серйозної шкоди відповідно до поняття визначення «серйозної шкоди», можливе покарання за скоєний злочин не передбачає смертної кари відповідно до законодавства Республіки Білорусь, в країні відсутні збройні конфлікти. Елемент можливого застосування до особи позбавлення волі у разі повернення до країни; громадянської належності не є обставиною, що може кваліфікуватись як «серйозна шкода». Також, у разі повернення до Республіки Білорусь заявник не позбавляється права на справедливий судовий розгляд, залучення адвокатів тощо. Аналізом ІКП в свою чергу встановлено, що стан дотримання прав і свобод ув`язнених осіб на території Республіки Білорусь значно покращився за останні роки (додаток №6 до висновку, за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_4 ), станом на теперішній час в країні проводиться лібералізація кримінального законодавства, зокрема суттєво пом`якшено покарання за скоєння економічних злочинів (додаток №7 до висновку, за посиланнями: ІНФОРМАЦІЯ_5 кількість обвинувачуваних вироків за економічні злочини поступово зменшується (додаток № 8 до висновку, за посиланням: https ://belaruspartisan. by/economic/ НОМЕР_2 /).

Таким чином, елемент можливого застосування до заявника покарання у вигляді позбавлення волі на території Республіки Білорусь не підпадає під визначення застосування до особи «серйозної шкоди» у відповідності до визначення Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU та національного законодавства. Зокрема встановлено, що у разі повернення до країни громадянської належності особа може розраховувати на справедливий судовий розгляд, інкриміновані злочини не передбачають застосування або винесення вироку про смертну кару, перебування осіб в місцях позбавлення волі на території Республіки Білорусь не створює умов застосування до вказаних осіб серйозної шкоди.

Крім того, відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів.

Як вбачається з матеріалів особової справи ОСОБА_1 , позивач розшукується компетентними органами Республіки Білорусь для притягнення до кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 4 ст. 210 КК РБ, проводиться екстрадиційна перевірка.

Стаття 210 Кримінального кодексу Республіки Білорусь передбачає відповідальність за розкрадання шляхом зловживання службовим становищем.

Мовою оригіналу документу за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_6 (Национальный правовой Интернет-портал Республики Беларусь)

« ІНФОРМАЦІЯ_6 . Завладение имуществом либо приобретение права на имущество, совершенные должностным лицом с использованием своих служебных полномочий (хищение путем злоупотребления служебными полномочиями),

наказываются лишением права занимать определенные должности или заниматься определенной деятельностью со штрафом, или ограничением свободы на срок до четырех лет со штрафом, или лишением свободы на срок до четырех лет со штрафом или без штрафа и с лишением права занимать определенные должности или заниматься определенной деятельностью.

2. Хищение путем злоупотребления служебными полномочиями, совершенное повторно либо группой лиц по предварительному сговору,

наказывается ограничением свободы на срок от двух до пяти лет со штрафом и с лишением права занимать определенные должности или заниматься определенной деятельностью или лишением свободы на срок от двух до семи лет со штрафом и с лишением права занимать определенные должности или заниматься определенной деятельностью.

3. Действия, предусмотренные частями 1 или 2 настоящей статьи, совершенные в крупном размере,

наказываются лишением свободы на срок от трех до десяти лет со штрафом и с лишением права занимать определенные должности или заниматься определенной деятельностью.

4. Действия, предусмотренные частями 1, 2 или 3 настоящей статьи, совершенные организованной группой либо в особо крупном размере,

наказываются лишением свободы на срок от пяти до двенадцати лет со штрафом и с лишением права занимать определенные должности или заниматься определенной деятельностью.»

Звертаючись до національного законодавства відповідна стаття міститься у Кримінальному кодексі України, а саме ст. 191 привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем.

Вказана стаття передбачає:

1. Привласнення чи розтрата чужого майна, яке було ввірене особі чи перебувало в її віданні, -

карається штрафом від двох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або обмеженням волі на строк до чотирьох років, або позбавленням волі на строк до чотирьох років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років або без такого.

2. Привласнення, розтрата або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем -

карається обмеженням волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

3. Дії, передбачені частинами першою або другою цієї статті, вчинені повторно або за попередньою змовою групою осіб, -

караються обмеженням волі на строк від трьох до п`яти років або позбавленням волі на строк від трьох до восьми років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

4. Дії, передбачені частинами першою, другою або третьою цієї статті, якщо вони вчинені у великих розмірах, -

караються позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

5. Дії, передбачені частинами першою, другою, третьою або четвертою цієї статті, якщо вони вчинені в особливо великих розмірах або організованою групою, -

караються позбавленням волі на строк від семи до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна.

Так, аналогічною ч. 4 ст. 210 КК РБ є ч. 5 ст. 191 КК України та передбачає санкцію у вигляді призначення покарання позбавленням волі на строк від семи до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 12 КК України тяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше двадцяти п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше десяти років.

Особливо тяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад двадцять п`ять тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, позбавлення волі на строк понад десять років або довічного позбавлення волі.

Таким чином, інкримінований позивачу злочин відноситься до особливо тяжких, а отже враховуючи те, що суд дійшов висновку, відсутні підстави вважати ОСОБА_1 особою щодо якої вчиняється політичне переслідування, така особа не може визнаватись біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту.

Зазначені в своїй сукупності обставини дають суду обґрунтовані підстави вважати доводи позивача щодо причин неможливості повернення до країни постійного проживання необґрунтованими з метою уникнення покарання за інкримінований злочин.

Перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Крім того, щодо доводів позивача про незаконну фабрикацію по відношенню до нього кримінальної справи, то адміністративним судом не може бути надана оцінка цьому доводу, оскільки вказане виходить за межі адміністративного судочинства. В даному випадку адміністративний суд лише констатує наявність такого кримінального провадження та те, що позивач перебуває в міжнародному розшуку.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Керуючись ст. ст. 9, 72-73, 77, 90, 242, 245, 255, 295 КАС України суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Відповідно до ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 )

Відповідач: Державна міграційна служба України (, 01001, м.Київ, вул.Володимирська, 9)

Суддя П.П. Марин

.