Справа № 420/6846/21
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2021-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6846/21
УХВАЛА
11 червня 2021 року м. Одеса
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Командування Військово Морських Сил Збройних Сил України, третя особа: Інститут Військово Морських Сил Національного університету Одеська морська академія в якому позивач просить:
визнати протиправною бездіяльність Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України щодо не розгляду заперечень про зарахування окремих періодів військової служби позивача ОСОБА_1 у пільговому обчисленні;
визнати протиправним передчасне (до розгляду спірного питання про зарахування окремих періодів військової служби у пільговому обчисленні) звільнення з лав Збройних Сил України Командуванням Військово - Морських Сил Збройних Сил України позивача ОСОБА_1 ;
зобов`язати Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України поновити позивача ОСОБА_1 на військовій службі на попередній або за згодою позивача на іншій, не нижчій, ніж попередня, посаді з подальшим розглядом питання щодо зарахування позивачу окремих періодів військової служби у пільговому обчисленні.
Ухвалою суду від 28.04.2021 року адміністративний позов залишений без руху, у зв`язку із пропуском строку звернення до суду та невідповідності змісту заявлених позовних вимог обставинам, якими вони обґрунтовані
12.05.2021 року на виконання ухвали суду надійшла заява про поновлення строку звернення до суду в якій зазначається наступне.
1. Під час звільнення мене з Лав Збройних Сил України Відповідачем не було дотримано вимоги чинного законодавства стосовно ознайомлення мене із наказом про моє звільнення.
В позові я зазначав, що посадові особи Відповідача запевнили мене, що в разі вирішення питання зарахування вислуги окремих періодів служби років у пільговому обчисленні не на мою користь я буду про це належним чином повідомлений.
Відповідно до п. 234 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженому Указом Президента України Спірні питання щодо заліку вислуги років окремих періодів служби для призначення пенсії розглядаються спеціальною комісією Міністерства оборони України.
13.04.2021 року під час ознайомлення зі своєю особовою справою у Київському РТЦК та СП (додаток 1) я дізнався про те, що у наказі Командувача ВМС ЗС України про моє звільнення (копія є додатком 10 до позовної заяви) окремі періоди моєї служби не зараховані у пільговому обчисленні.
Я звернувся телефоном до посадових осіб Відповідача з цього приводу і через деякий час отримав відповідь, що моїм питанням вже ніхто не займається, і більше того, ним ніхто і не займався!
26.04.2021 року я звернувся із інформаційним запитом на адресу Відповідача, щоб отримати письмову відповідь (додатки 2,3), і одночасно звернувся до Суду (оскільки відповідь на свій запит вже отримав усно).
11.05.2021 року я отримав відповідь від Відповідача, з якої вбачається, що Відповідач навіть не вбачає спірного питання у зазначених правовідносинах!
Також відповідач (в особі Помічника командувача ВМС ЗС України з фінансово-економічної роботи) зазначає, що на час проведення розрахунків в першому примірнику моєї особової справи були відсутні документи, підшивання яких до особової справи належить до компетенції інших посадових осіб Відповідача (а саме посадових осіб Управління персоналу Командування ВМС ЗС України).
2. Порушення моїх суб`єктивних прав щодо не зарахування вислуги років у пільговому обчисленні має триваючий характер і не обмежується його разовим застосуванням, який виражається в недоотриманні певної частини пенсійного забезпечення, що не повинно обмежуватися строком.
Прошу Суд врахувати, що вбачаю захист своїх порушених прав шляхом зарахування мені вислуги років за окремі періоди військової служби у пільговому обчисленні, а заявлені саме у такому вигляді позовні вимоги обумовлені тим, що законодавець не передбачив іншого механізму врахування мені вислуги років у пільговому обчисленні Відповідачем, ніж поновлення на військовій службі, і, згодом, розгляду цього питання.
3. Крім того, прошу врахувати що процесуальні строки спливали під час дії карантинних обмежень, встановлених Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), які обмежували та рекомендували утримуватися від відвідування певних державних установ, а також факт моєї двотижневої самоізоляції під час повернення із закордонної подорожі 22.08.2020 року.
Щодо відсутності заперечень у матеріалах доданих до позовної заяви пояснюю наступне:
Відповідно до ст. 234 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України 1153/2008 У разі незгоди з розрахунком вислуги років військової служби військовослужбовець повинен письмово обґрунтувати свої заперечення на аркуші з розрахунком вислуги років і засвідчити їх своїм підписом (що мною і було зроблено, додаток 7 до позовної заяви).
Надання інших окремих документів, які могли б трактуватися саме як заперечення чинним законодавством не передбачено.
І оскільки ухвалою суду від 18.05.2021 року не прийнято заяву щодо поновлення строку звернення до суду, адміністративний позов залишено без руху з наданням позивачу можливості вказати інші підстави для поновлення строку.
« 12 червня 2020 року я звернувся до керівництва Інституту Військово - Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» з рапортом, де повідомив про своє небажання продовжувати військову службу та серед іншого просив клопотати перед вищим керівництвом про звільнення мене з лав Збройних Сил України закінченню контракту та виплатити мені на день звільнення: грошове забезпечення, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, грошову допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань, грошову компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку, передбачену учасникам бойових дій, індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018 року.
Наказом Відповідача (по стройовій частині) від 24.06.2020 року №121 дію мого контракту було продовжено на строк мого лікування, здавання посади та до закінчення перебування у щорічній основній відпустці.
Керівництвом Відповідача було нараховано зазначені виплати, крім індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018 року, ще
08.07.2020 року, і які я повинен був би отримати ще до свого виключення зі списків особового складу Відповідача. Після прибуття із відпустки я був виключений із списків особового складу та всіх видів забезпечення. Належні мені виплати були проведені Відповідачем тільки 28.08.2020 року.
Таким чином, всупереч п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 в редакції від
11.04.2020 року, мене було виключено зі списків особового складу частини передчасно, до проведення повного розрахунку зі мною.
Також Відповідач фактично відмовив мені у нарахуванні та виплаті заборгованості по індексації грошового забезпечення та не повідомив мене про свою відмову.
Згодом, я не погодився з неправильно нарахованими та виплаченими сумами та подав адміністративний позов (справа №420/9377/20), розгляд якого на даний момент ще триває.
Також, мною подано адміністративний позов щодо невиплати мені заборгованості по індексації грошового забезпечення (справа №420/5958/21), також триває розгляд даної справи.
2. Так, дійсно, відповідно до загальних джерел права строки звернення до суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 і цього кодексу (справа № 1-5/2012, № 4-рп/2012) невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з (наприклад, з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні) визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Так, наприклад, по справі №134/1781/16-ц Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду було скасовано рішення суду апеляційної інстанції, який вважав, що з дня проведення розрахунку при звільненні позивач міг дізнатися про порушення свого права на виплату індексації і з цього часу повинен обраховуватися тримісячний строк звернення до суду з відповідним позовом (позивач був звільнений 29 травня 2015 року, а з позовом звернувся 20 грудня 2016 року!).
Таким чином, на даний час зі мною не проведено повний розрахунок всіх сум, що мені належить при звільненні, а саме індексація грошового забезпечення, тому, на мою думку, в даний час я можу звертатися до Суду із захистом своїх прав, порушених при звільненні, і це не є порушенням строків звернення до адміністративного суду.».
Предметом розгляду є
визнання протиправною бездіяльності Командування Військово - Морських Сил Збройних Сил України щодо не розгляду заперечень про зарахування окремих періодів військової служби позивача ОСОБА_1 у пільговому обчисленні;
визнання протиправним передчасне (до розгляду спірного питання про зарахування окремих періодів військової служби у пільговому обчисленні) звільнення з лав Збройних Сил України Командуванням Військово - Морських Сил Збройних Сил України;
зобов`язання Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України поновити позивача ОСОБА_1 на військовій службі на попередній.
При цьому, матеріали справи містять витяг з Наказу №174 від 22.06.2020 р. про звільнення з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту.
Суддя звертає увагу, що звільнення відбулося 10 місяців потому, 22.06.2020 року.
При цьому, позивач не міг не знати про дату закінчення строку контракту, оскільки укладав його.
Крім того, позивач додав копію рапорту від 12.06.2020 р. яким повідомив про своє небажання продовжувати військову службу і просить клопотати про звільнення з лав Збройних Сил України «у зв`язку із закінченням строку дії контракту на проходження військової служби».
Згідно Витягу з Наказу № 121 від 24.06.2020 року
«..Відповідно до пункту 33-1 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (зі змінами), затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 продовжити строк дії попереднього контракту капітану 2 рангу ОСОБА_1 , начальнику науково-дослідного управління розвитку систем оперативного (бойового) забезпечення Науково-дослідного центру Збройних Сил України Державний океанаріум Інституту Військово-Морських Сил Національного університету Одеська морська академія, на строк перебування на лікуванні, здавання посади та до закінчення перебування у щорічній основній відпустці за 2020 рік. час якого повністю або частково перевищує строк контракту…».
Позивач на службу не приходив, заробітної плати не отримував новий Контракт у встановленому порядку не укладав, а отже, був обізнаний про настання обставин про закінчення строку контракту.
Також позивач надає виписку по особовому рахунку, дата операції 28.08.2020 р. (заробітна плата) 465 715, 70 грн.
У поданому доповненні до заяви ОСОБА_1 вказує на не проведення повного розрахунку, а саме: не виплату індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 року по 28.02.2018 р.
З цього приводу суд звертає увагу на правову позицію висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31.03.2021 року по справі №280/145/20 сформовано наступну правову позицію:
Призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне
Враховуючи відмінність правових висновків Верховного Суду про застосування положень статті 122 КАС України та статті 233 КЗпП України щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ухвалою Верховного Суду від 24 липня 2020 року у справі № 240/532/20 було передано справу на розгляд судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян, до якої входить колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, що розглядає цю справу.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.
Виходячи з цього, встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.
Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.
Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.
При цьому, Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20 дійшов висновку про відступлення від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 806/2164/16, від 11 лютого 2020 року у справі № 420/2934/19, від 13 березня 2019 року у справі № 813/1001/17, одночасно погоджуючись з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 815/2681/17) і від 22 січня 2020 року у справі № 620/1982/19.
Отже, враховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду із цим позовом, належних обґрунтувань обставин та доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом позивачем не наведено та не доведено, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду.
Та окремо зазначає, що не своєчасний розрахунок під час звільнення не є предметом розгляду у справі.
Щодо доводів ОСОБА_1 про незгоду із нарахуванням вислуги викладеному у розрахунку № 59/20 від 17.06.2020 р.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення у справі Пономарьов проти України", та "Трух проти України").
У рішенні в справі "Каракуця проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що заявники повинні проявляти належну зацікавленість у розгляді їхньої справи.
Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Нешев проти Болгарії" від 28 жовтня 2004 року визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Отже, позивач заперечуючи у неналежному нарахуванні йому вислуги років 17.06.2020 р. звернувся до суду лише 26.04.2021 року.

Також позивачем 13.05.2021 р. подано доповнення до заяви де вказано, що після виписки із лікувального закладу, він прибув до місця служби, де його ознайомлено з наказом начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету Одеська морська академія про здачу посади, після здачі посади з наступного дня мене було відправлено у щорічну відпустку за 2020 рік із наступним виключенням зі списків особового складу та видано Припис на вибуття до Київського РТЦК та СП м. Одеси датований 08.07.2020 року зі строком прибуття 04.08.2020 року.

03 серпня 2020 року після закінчення відпуски позивач прибув до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету Одеська морська академія, де йому повідомили, що він вже виключений зі списків особового складу, зі змістом наказу Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 22.06.2020 року №174 мене не ознайомлювали, а також з тим, що вислуга років у пільговому обчисленні мені так і не буде зарахована мене також не було повідомлено.

При цьому, позивачем доданий Припис яким запропоновано 02.08.2020 р. вибути до Київського РТЦК та СП м. Одеси для зарахування на військовий облік строк прибуття 04.08.2020 року, а отже, станом на вказану дату позивач був обізнаний про дату зарахування на військовий облік, а також про можливість ознайомлення із матеріалами особової справи.

З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне зазначити:
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

З огляду на вказане, суддя приходить до висновку, що представником позивача не усунені недоліки (на які вказано, в ухвалі від 28.04.2021 р. та18.05.2021 р.) щодо наведення поважних причин пропуску строку звернення до суду у встановленому законом порядку.

Крім того, суддя звертає увагу представника позивача на презумпцію знання законодавства (лат. Ignorantia juris non excusat - незнання закону не вибачається) - кожен вважається таким, що знає закони.

Правова основа презумпції знання законодавства - обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Цей обов`язок закріплений в частині 1 статті 68 Конституції України. Обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Тому закони повинен знати кожний. З цього положення і випливає загальновідома формула: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, яка і міститься в частині 2 статті 68 Конституції України.

Отже, юридична необізнаність і невірне трактування норм права, відсутність чіткого законодавчого врегулювання певних питань не є поважною причиною для пропуску строку на звернення до суду.

Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Зміст принципу правової визначеності розкрито у Рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010, так Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто, обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

На підставі аналізу сформульованих цим судом позицій правова визначеність та принцип верховенства права є взаємопов`язаними, оскільки правова визначеність спрямована на чіткість та передбачуваність правового статусу особи, дій органів державної влади, їх посадових та службових осіб, недопущення безпідставного порушення чи обмеження прав і свобод людини і громадянина.

Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Отже, не заперечуючи наявності дискреційних повноважень у національних судів щодо вирішення питання про поновлення строку на звернення до суду, ЄСПЛ підкреслює, що останні повинні визначити, чи виправдовують підстави для подібного продовження строків втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує межі розсуду суду ні в тривалості, ні в підставах для визначеності подовжених строків (справа «Безруков проти Росії», п. 34).

Зі змісту положень КАС України вбачається, що у ньому не визначено граничні межі, у яких адміністративні суди можуть приймати рішення про поновлення строку звернення до суду. Не містить КАС України й конкретних підстав та критеріїв, за якими можливо оцінити поважність причин пропуску відповідного строку.

З цього приводу у ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої відступлення від принципу правової визначеності через відновлення строку звернення до суду виправдано лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справа «Салов проти України»), зокрема, з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи (справа «Сутяжник проти Росії», п. 38).

При оцінюванні поважності причин пропуску строку звернення до суду та прийнятті рішень про його поновлення ЄСПЛ, як правило, враховує:

1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки;

2) поведінку заявника;

3) поведінку державних органів;

4) перевантаження судової системи;

5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (справи «Бочан проти України», «Смірнова проти України», «Федіна проти України», «Матіка проти Румунії» та інші).

Водночас, навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Загалом, згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи «Волчлі проти Франції», «ТОВ «Фріда» проти України»).

Отже, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.
Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду, ЄСПЛ виходить із наступного:

1) поновлення пропущеного строку звернення до суду є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим;

2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин;

3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі;

4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку;
5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
З урахуванням викладеного, суд не приймає визначені представником позивача підстави, у заяві як поважні причини пропуску строку звернення до суду.

Приписами ч. 2 ст. 123 КАС України встановлено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

При цьому, що статтею 129 Конституції України, як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Аналогічна норма міститься й у статті 2 КАС України.

Частиною 4 статті 169 КАСУ визначено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо: позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Таким чином, враховуючи те, що вимоги ухвали суду від 28.04.2021 р. та 18.05.2021 року залишились не виконаними, недоліки позовної заяви у встановлений строк не усунуті, вважаю, що наявні підстави для повернення позовної заяви позивачу.

Керуючись 2-9, 44, 45, 160, ч. 4 ст. 169, 248, 256, 295, 297 КАС України, суддя,

УХВАЛИВ:
У задоволенні заяви ОСОБА_1 за вхід. №23854/21 про поновлення строку звернення до суду відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Командування ВійськовоМорських Сил Збройних Сил України, третя особа: Інститут ВійськовоМорських Сил Національного університету «Одеська морська академія» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії повернути позивачу.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили відповідно до вимог ст. 256 КАС України та може бути оскаржена у порядку та строки визначені статтею 295, 297 КАС України.
Пунктом 15.15 розділу VII «Перехідні положення» КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.
Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий суддя Потоцька Н.В.