Справа № 120/3644/21-а
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2021-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

11 червня 2021 р. Справа № 120/3644/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мультян М.Б., розглянувши у письмовому провадженні у порядку, визначеному статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу Державної виконавчої служби у м. Вінниця Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 до Центрального відділу Державної виконавчої служби у м. Вінниця Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання протиправними та скасування постанов від 14.02.2019 № 56266844 та № 56266403.

Обґрунтовуючи позовні вимог, позивач зазначив, що в провадженні Центрального відділу Державної виконавчої служби у м. Вінниця Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) перебували виконавчі провадження № 56266403 та № 56266844 на виконання рішень Ленінського районного суду м. Вінниці по справам № 2-1800-2010 та №2-1911-2010.

Так вказав, що в січні 2019 року ним було повністю погашено заборгованість по кредитному договору № 014/035-43/41173 від 08.12.2006 та по кредитному договору № 014/035-43/60029 від 01.02.2008. Відповідно, приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ткачук М.В. внесено в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно запис про припинення обтяжень та припинення іпотеки.

05.04.2021 його представником отримано у відділі ДВС постанови про повернення виконавчих документів стягувачу: № 56266403, № 56266844 - стягувач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та № 58381470, № 58381541 стягувач Центральний ВДВС м. Вінниці. Так, 14.02.2019 старшим державним виконавцем Пращуком В.В. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» по ВП №56266403. Також 14.02.2019 року старшим державним виконавцем Пращуком В.В. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» по ВП №56266844.

Після повернення виконавчих документів стягувачу відповідачем винесено оскаржувані постанови № 56266403 від 14.02.2019 про стягнення виконавчого збору 46623,26 гривень (стягувач Центральний ВДВС м. Вінниці) та № 56266844 від 14.02.2019 про стягнення виконавчого збору у сумі 69590,60 гривень (стягувач Центральний ВДВС м. Вінниці).

Тому, вважаючи, що у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірних постановах, позивач звернувся до суду.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 26.04.2021 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачеві строк для усунення виявлених у ній недоліків.

Ухвалою суду від 11.05.2021 продовжено строк виконання ухвали суду від 26.04.2021 на 10 (десять) днів.

25.05.2021 року на адресу Вінницького окружного адміністративного суду надійшла заява представника позивача про усунення недоліків позовної заяви, якою недоліки позовної заяви були усунені в повному обсязі.

Ухвалою суду від 31.05.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи у порядку, визначеному статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Цією ж ухвалою встановлено відповідачеві 2-денний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву та витребувано належним чином завірені копії матеріалів виконавчих проваджень № 58381541, 58381470, 56266844 та 56266403.

На виконання вимог ухвали суду, представником відповідача подано відзив на адміністративний позов, згідно якого просить у задоволенні адміністративного позову відмовити. В обґрунтуванні своєї позиції зазначив, що на виконанні перебували виконавчі провадження № 56266403 та № 56266844 щодо виконання рішень Ленінського районного суду м. Вінниці по справам № 2-1800-2010 та 2-1911-2010.

14.02.2019 у зв`язку з надходження до відділу заяви про повернення виконавчого документу стягувачу, згідно п. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу № ВП 56266844 та № ВП 56266403.

Відповідно до пункту 3 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Тому, 15.02.2019 державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору №56266844 та №56266403.

Вищевказані виконавчі провадження були приєднанні до зведеного виконавчого провадження згідно з постановами про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження №56330176.

Державним виконавцем неодноразово було направлено запити до Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області, Територіального сервісний центр 0541 регіонального сервісного центру МВС у Вінницькій області, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області щодо наявності будь-якого майна належного боржнику.

В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем було встановлено, що у боржника відсутнє ліквідне майно, що належить йому на праві приватної власності і на яке може бути звернуто стягнення в рахунок погашення боргу, а здійснені державним виконавцем відповідно до Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Відповідно винесено постанову про накладення арешту на все невизначене майно боржника та внесено обтяження в Реєстрі рухомого та нерухомого майна. Згідно відповіді Регіонального сервісного центру МВС 0541 - ТЗ не зареєстровані, згідно облікових даних в реєстрі прав власності на об`єкти нерухомого - майна за боржником не зареєстровано.

На підставі вищевикладеного, 20.12.2020 державним виконавцем було винесено постанови про повернення виконавчого документа стягувачу (п.2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження»).

Вказуючи, що за сутнісним змістом виконавчий збір це плата боржника за те, що допустив відкриття виконавчого провадження, просив у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Також до відзиву, представником відповідача долучено належним чином завірені копії виконавчих проваджень № 58381541, 58381470, 56266844 та 56266403.

В ході судового засідання 08.06.2021 року представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, що наведені у позовній заяві та у відповіді на відзив.

11.06.2021 сторони у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Разом із тим, представником позивача подано клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

У відповідності до вимог частини 2, 3 статті 268 КАС України учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані докази, які є у справі, суд дійшов висновку, що заявлений адміністративний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04.05.2018 державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП 56266844 згідно виконавчого листа №2-1800-2010 від 25.01.2011 виданого Ленінським районним судом м. Вінниці про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» заборгованості у розмірі 694085,95 грн. А також 1700 грн судового збору та 120 грн витрат на ІТЗ розгляду справи.

05.05.2018 державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП 56266403 згідно виконавчого листа №2-1911-2010 від 30.06.2010 виданого Ленінським районним судом м. Вінниці про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» заборгованості у розмірі 464412,56 грн. А також 1700 грн судового збору та 120 грн витрат на ІТЗ розгляду справи.

05.05.2018 державним виконавцем було винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень №56266403 та № 56266844 до зведеного виконавчого провадження ВП 56330176 про стягнення з ОСОБА_1 на користь стягувача заборгованості.

В межах зведеного виконавчого провадження державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника на підставі якої було накладено обтяження в реєстрі рухомого майна, накладено обтяження в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та направлено до Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області, Територіального сервісний центр 0541 регіонального сервісного центру МВС у Вінницькій області, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області для відома та використання в роботі.

14.02.2019 у зв`язку з надходження до відділу заяви про повернення виконавчого документу стягувачу згідно пункту 1 статті 37 ЗУ «Про виконавче провадження» державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу ВП 56266844, виконавчий лист №2-1800-2010 від 25.01.2011, виданий Ленінським районним судом м. Вінниці про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» заборгованості у розмірі 694085,95 грн, 1700 грн судового збору та 120 грн витрат на ІТЗ розгляду справи.

14.02.2019 у зв`язку з надходження до відділу заяви про повернення виконавчого документу стягувачу згідно пункту 1 статті 37 ЗУ «Про виконавче провадження» державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу ВП 56266403, виконавчий лист №2-1911-2010 від 30.06.2010, виданий Ленінським районним судом м. Вінниці про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» заборгованості у розмірі 464412,56 грн, 1700 грн судового збору та 120 грн витрат на ІТЗ розгляду справи.

15.02.2019 року державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області було винесено постанови про відкриття виконавчого провадження № 58381470 та № 58381541 з виконання постанови про стягнення виконавчого збору №56266844 та №56266403 відповідно.

Вищевказані виконавчі провадження були приєднанні 25.09.2019 до зведеного виконавчого провадження згідно з постановами про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження №56330176.

20.12.2019 року державним виконавцем було винесено постанови № 58381470 та № 58381541 про повернення виконавчих документів стягувачу за пунктом 2 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погоджуючись із постановами про стягнення виконавчого збору № 58381470 та № 58381541, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VІІІ, який набрав чинності 05.10.2016, та діє на момент виникнення спірних правовідносин - винесення державним виконавцем оскаржуваних постанов 15.02.2019 у відповідній редакції (далі - Закон №1404-VІІІ).

У відповідності до статті 1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пункту 1 частини 1 статті 42 Закону №1404-VІІІ кошти виконавчого провадження складаються з стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Згідно з частинами 1, 2 статті 27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Частинами 5 та 9 статті 27 Закону №1404-VІІІ визначено підстави, за яких виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

За правилами частини п`ятої вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини 3 статті 40 Закону №1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 14.02.2019 у зв`язку з надходження до відділу заяви про повернення виконавчого документу стягувачу, згідно пункту 1 статті 37 ЗУ «Про виконавче провадження», державним виконавцем було винесено постанови про повернення виконавчого документа стягувачу: ВП 56266844, виконавчий лист №2-1800-2010 від 25.01.2011, виданий Ленінським районним судом м. Вінниці про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» заборгованості у розмірі 694085,95 грн, 1700 грн судового збору та 120 грн витрат на ІТЗ розгляду справи; та ВП 56266403, виконавчий лист №2-1911-2010 від 30.06.2010, виданий Ленінським районним судом м. Вінниці про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» заборгованості у розмірі 464412,56 грн, 1700 грн судового збору та 120 грн витрат на ІТЗ розгляду справи.

15.02.2019 року державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області було винесено постанови про відкриття виконавчого провадження № 58381470 та № 58381541 з виконання постанови про стягнення виконавчого збору №56266844 та №56266403 відповідно.

Вищевказані виконавчі провадження були приєднанні 25.09.2019 до зведеного виконавчого провадження згідно з постановами про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження №56330176.

Як зазначив відповідач, в ході проведення виконавчих дій державним виконавцем було встановлено, що у боржника відсутнє ліквідне майно, що належить йому на праві приватної власності і на яке може бути звернуто стягнення в рахунок погашення боргу, а здійснені державним виконавцем відповідно до Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Відповідно винесено постанову про накладення арешту на все невизначене майно боржника та внесено обтяження в Реєстрі рухомого та нерухомого майна. Згідно відповіді Регіонального сервісного центру МВС 0541 - ТЗ за позивачем не зареєстровані, згідно облікових даних в реєстрі прав власності на об`єкти нерухомого - майна за боржником не зареєстровано.

Згідно пункту 2 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними виконавчий документ повертається стягувачу.

Тому, 20.12.2019 року державним виконавцем було винесено постанови № 58381470 та № 58381541 про повернення виконавчих документів стягувачу за пунктом 2 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Тобто, з 20.12.2019 та станом на дату винесення судового рішення, відкритого виконавчого провадження з виконання постанов про стягнення виконавчого збору №56266844 та №56266403 на виконанні у Центральному відділі Державної виконавчої служби у м. Вінниця Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) не перебуває.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення статті 55 Конституції України (пункт 1 резолютивної частини Рішення №6-зп від 25.11.1997; пункт 1 резолютивної частини Рішення №9-зп від 25.12.1997; та пункт 1 резолютивної частини Рішення №19-рп/2011 від 14.12.2011).

У рішенні №19-рп/2011 від 14.12. 2011 Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Cистемне тлумачення статті 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що частина друга цієї статті гарантує "кожному" захист "своїх прав", які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Адже саме в такому контексті сформульовано частини 3, 5 та 6 статті 55 Конституції України.

Відповідно до частини 5 статті 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Аналогічну ідею закріплено Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Стаття 13 Конвенції під назвою "Право на ефективний засіб юридичного захисту" вказує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Гарантоване статтею 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право - конкретизоване у законах України.

Так, положеннями пункту 2 частини 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Разом з тим, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. Обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Тобто, обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Отже, в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Втім, наразі відкритого виконавчого провадження з виконання постанов про стягнення виконавчого збору №56266844 та №56266403 на виконанні не перебуває, тому передчасними є вимоги про їх скасування, адже спір в цій частині фактично не існує.

Тому, враховуючи недоведеність позивачем обставин порушеного його права внаслідок дій Центрального відділу Державної виконавчої служби у м. Вінниця Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (частина 1 статті 77 КАС України), а згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову належить відмовити повністю.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, відсутні підстави для відшкодування позивачу витрат зі сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до статті 287 КАС України, апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Центральний відділ Державної виконавчої служби у м. Вінниця Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (вул. Соборна, 15А, м. Вінниця, )

Копію рішення у повному обсязі сторони можуть одержати: 11.06.2021.

Суддя Мультян Марина Бондівна