Справа № 328/266/21
Суддя: Новікова Інна Вячеславівна
Дата ухвалення: 2021-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2021 року Справа № 328/266/21 Провадження №ЗП/280/32/21 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Новікової І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

02.02.2021 до Токмацького районного суду Запорізької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач), в якій позивач просив суд:

визнати протиправним повідомлення №64143820/20.1/3 від 15.01.2021 і скасувати його;

зобов`язати відповідача відкрити виконавче провадження по виконанню судового рішення у справі №2-а-3497/2011;

стягнути з відповідача на користь позивача в якості відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної протиправним рішенням відповідача суму еквівалентну 311,40 євро за офіційним курсом НБУ станом на день виплати;

встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом встановлення строку на подання звіту про виконання рішення.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 19.02.2021 по справі №328/266/21 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .

Проте, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20.04.2021, рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 19.02.2021 по справі №328/266/21 скасовано, а справу направлено до Запорізького окружного адміністративного суду для розгляду.

21.05.2021 адміністративна справа надійшла до Запорізького окружного адміністративного суду.

Ухвалою суду від 26.05.2021 відкрито спрощене провадження у справі, а розгляд справи призначено без виклику/повідомлення учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що Токмацьким районним судом Запорізької області позивачу видано виконавчий лист на зобов`язання Головне управління праці та соціального захисту населення Запорізької обласної адміністрації здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 разову грошову допомогу до 05 травня за 2011 рік, встановлену ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням різниці вже виплаченої суми. Позивач зазначає, що для вирішення питання виконання рішення суду він звернувся з виконавчим листом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Разом з тим, на своє звернення отримав повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання. Позивач вважає отримане повідомлення протиправним та таким, що суперечить вимогам Закону України «Про виконавче провадження», оскільки на думку позивача саме Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України є належним органом для проведення виконавчих дій, з урахуванням того, що боржником виступає територіальний орган центрального органу виконавчої влади. Просить задовольнити позовні вимоги.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, встановив наступне.

З матеріалів справи судом встановлено, що рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 13.09.2011 по справі №2-а-3497/2011, яке набрало законної сили 19.06.2013, зобов`язано Головне управління праці та соціального захисту населення Запорізької обласної адміністрації здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 разову грошову допомогу до 05 травня за 2011 рік, встановлену ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням різниці вже виплаченої суми.

На виконання зазначеного рішення суду позивачу видано виконавчий лист, який позивачем направлено до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

15.01.2021 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян О.Г. складено Повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, відповідно до якого виконавчий документ повернуто без виконання стягувачу, відповідно до пункту 9 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Фактично підставою для повернення виконавчого документу стягувачу стало те, що на думку державного виконавця виконавчий документ пред`явлено не до належного органу ДВС. На думку державного виконавця виконавчий документ мав би бути пред`явлений до виконання до Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро).

Позивач, не погодившись з відмовою у прийнятті виконавчого документа до виконання, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відповідно до яких завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Суд зазначає, що частина 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», визначає вичерпні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.

Відповідно до пункту 9 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем.

В першу чергу, суд звертає увагу на те, що підставою для повернення виконавчого документа за пунктом 9 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» є те, що виконавчий документ не підлягає виконанню органами ДВС взагалі, а не конкретним органом ДВС до якого подано виконавчий документ.

Проте, державний виконавець повертаючи виконавчий документ стягувачу без виконання за пунктом 9 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» вказав на те, що виконавчий документ підлягає виконанню Управлінням забезпечення примусового виконання рішень Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро).

Разом з тим, в розумінні положень Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», як Відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України так і Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) є органами державної виконавчої служби.

В свою чергу, пункт 10 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», передбачає повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, у разі якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю, проте зазначені положення законодавства державним виконавцем застосовано не було.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 15.01.2021, за пунктом 9 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», є протиправним та таким, що не відповідає вимогам Закону, у зв`язку з чим відповідне повідомлення підлягає скасуванню.

Щодо підвідомчості пред`явлення виконавчого документа до виконання, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Згідно ч.1 ст.6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», систему органів примусового виконання рішень становлять:

1) Міністерство юстиції України;

2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень, яка розроблена відповідно до Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон), інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України і визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню (далі - Інструкція).

Відповідно до пункту 3 розділу І Інструкції, органами державної виконавчої служби є:

Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України;

відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України;

управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві);

відділи примусового виконання рішень в районах міста Києва управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві;

управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - управління забезпечення примусового виконання рішень);

відділи примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень;

районні, районні в містах, міські, міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - відділи державної виконавчої служби).

Так, пунктом 4 розділу І Інструкції визначено, що відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими: боржниками є Апарат Верховної Ради України, Офіс Президента України, Кабінет Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, Конституційний Суд України, Верховний Суд, вищі спеціалізовані суди, апеляційні суди, Офіс Генерального прокурора, обласні прокуратури, Національне антикорупційне бюро України, Вища рада правосуддя, Національний банк України, Рахункова палата, Управління справами Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації та їх структурні підрозділи, інші органи державної влади та їх посадові особи, а також розташовані у місті Києві територіальні органи центральних органів виконавчої влади та їх структурні підрозділи, місцеві суди, районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, місцеві прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи.

В свою чергу, Відділу примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими боржниками є територіальні органи центральних органів виконавчої влади та їх структурні підрозділи, місцеві суди, міські, районні або селищні ради чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, окружні прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи.

У спірному випадку боржником за виконавчим провадженням виступає структурний підрозділ Запорізької обласної державної адміністрації, а саме на момент спірних правовідносин Департамент соціального захисту населення.

За таких обставин, пункт 4 розділу І Інструкції чітко передбачає, що рішення за яким боржником виступає обласна державна адміністрація та її структурний підрозділ підлягає виконанню відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2014 року №440, суд вважає помилковими з огляду на таке.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2014 року №440 затверджено Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, який визначає механізм обліку виконавчих документів та судових рішень, передбачених пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», інвентаризації та погашення заборгованості за ними (далі Порядок №440).

Відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, не було подано в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення.

Пунктом 3 Порядку №440 визначено, що рішення подаються до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості.

При цьому, у пункті 2 Порядку №440 передбачено, що рішення - виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» суб`єкти, які видані або ухвалені до 1 січня 2013 року.

Отже, як пункт 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», так і Порядок №440, визначають особливий порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, проте такі положення чинного законодавства застосовуються до рішень ухвалені до 01.01.2013.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області у справі №2-а-3497/2011, з приводу виконання якого позивач звернувся до відповідача, ухвалено після 01.01.2013, а саме 13.09.2013, що свідчить про безпідставність посилань відповідача на Порядок №440.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 20.06.2004 у справі «Півень проти України» судом вказано, що право на судовий розгляд, гарантований ст. 6 Конвенції, захищає також виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Глоба проти України» №15729/07, від 05.07.2012 Європейський суд з прав людини повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також ЄСПЛ зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

За таких обставин, з урахуванням того, що державним виконавцем інших зауважень щодо виконавчого документу у спірному повідомленні не виказано, а ті обставини на які зазначено державним виконавцем не ґрунтуються на приписах Закону, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача прийняти до виконання виконавчий документ та вирішити питання про відкриття виконавчого провадження.

Стосовно позовних вимог про стягнення на рахунок позивача суму еквівалентну 311,40 Євро по офіційному курсу НБУ станом на дату здійснення виплати, то суд зазначає, що такі вимоги є необґрунтованими та не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства України.

Так, позивач обґрунтовуючи такі вимоги не зазначає, яким нормативним актом таке право на перерахунок закріплено, та яким органом такий розрахунок повинен проводитись, у зв`язку з чим такі позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Суд зазначає, що нормативно правовим актом який регулює питання компенсації втрати частини доходів є Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», проте вимоги позивача не ґрунтуються на такому Законі, а відповідно задоволенню не підлягають.

Підстав для встановлення судового контролю суд не вбачає, оскільки позивачем не наведено доказів того, що позивач буде ухилятися від виконання рішення суду, у разі набрання ним законної сили, а відтак суд відмовляє у задоволенні клопотання позивача.

Зазначені обставини зумовлюють висновок суду про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Оскільки позивачем судовий збір не сплачувався, питання про розподіл витрат не вирішується.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 287 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м.Київ, вул.Городецького, буд.13, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати повідомлення Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 15.01.2021 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрити виконавче провадження по виконанню виконавчого листа виданого Токмацьким районним судом Запорізької області у справі №2-а-3497/2011.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 07.06.2021.

Суддя І.В. Новікова