Справа № 260/176/21
Суддя: Дору Ю.Ю.
Дата ухвалення: 2021-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

31 травня 2021 року м. Ужгород№ 260/176/21
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Дору Ю.Ю.,

за участі:

секретаря судового засідання Завидняк А.В.,

позивача ОСОБА_1 ;

представника позивача Лучинець О.В.;

представника відповідача ОСОБА_2 ;

перекладача Фурдь В.Й.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська,буд. 9,м. Київ,01001) про оскарження рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України згідно якого просив суд: 1. Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.2. Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначила, що Державна міграційна служба України відмовила їй, ОСОБА_1 , у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Повідомлення про відмову №4.4/26 від 23.12.2020р. отримала від адміністрації пункту тимчасового розміщення біженців в Закарпатській області 11.01.2021 року. Вважає, що оскаржене рішення відповідача створює для неї загрозу повернення до країни громадянської належності де мені загрожує небезпека, а саме реальна небезпека бути підданою нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню в порушення ст. З Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, через міжетнічні конфлікти, військові дії, систематичне порушення прав людини та відсутність безпеки і будь-якого захисту в країні мого походження, а також через гуманітарну кризу.

22 січня ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження за вказаною позовною заявою.

09 лютого 2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву (а.с.14-18).Згідно поданого відзиву відповідач заперечує проти заявлених позовних вимог у повному обсязі. Зокрема, зазначає, що позивач, нелегально покинула ДР ОСОБА_3 19.12.2017 року разом з матір`ю, неповнолітніми братом та сестрою і прибула па підставі перепустки на ім`я ОСОБА_4 до ОСОБА_3 . Вперше за зверненням матері ОСОБА_1 , позивачу було відмовлено 10.08.2018 року у визнанні біженцем або собою, яка потребу додаткового захисту. яке бую оскаржено до Закарпатського окружною адміністративного суду. 21.06.2019 року Закарпатський окружний адміністративний суд своїм рішенням (у справі 07401023/180) відмовив позивачці та її матері у задоволені позовних вимог. Дане рішення набуло законної сили 10.10.2019 року. Ставши повнолітньою, 17.06.2020 року ОСОБА_1 повторно звернулася із заявою до органу міграційної служби в Закарпатській області зв`язку з досягненням повноліття. Проте після проведення співбесіди та оцінки доводів та доказів наданих ОСОБА_1 , 23 грудня 2020 року винесено повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. З огляду на вищенаведені обставини вважає, що відповідачем прийнято правомірне рішення.

22 лютого 2021 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду постановлено про перехід до загального позовного провадження.

28 квітня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив , відповідно до якого позовні вимоги підтримала, проти відзиву заперечила, вказавши, що доводи відповідача безпідставними

30 квітня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивачка та представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просив такі задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти заявлених позовних вимог у повному обсязі з мотивів наведених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, ОСОБА_1 є громадянкою Демократичної Республіки Конго. (а.с.37)

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.06.2019 року у справі № 0740/1023/180, матері ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , яка перебувала разом з дітьми, в тому числі з ОСОБА_1 , вже було відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо скасування рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та відмовлено зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву особи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

17 червня 2020 року, ставши повнолітньою, позивач ОСОБА_1 , звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (далі ГУ ДМС України в Закарпатській області) із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 22-36).

30 червня 2020 року, посадовими особами ГУ ДМС України в Закарпатській області проведено співбесіду з ОСОБА_1 (а.с..50-52,).

Відповідно до Висновку від 08 липня 2020 року, ГУ ДМС України в Закарпатській області прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 .

Так, 08 липня 2020 року наказом ГУ ДМС України в Закарпатській області постановлено про оформлення документів громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Після проведення додаткових дій, 18 серпня 2020 року посадовими особами ГУ ДМС України в Закарпатській області проведено співбесіду з ОСОБА_1 (а.с.54-64)

Наказом від 02.09.2020 року ГУ ДМС України в Закарпатській області продовжено строк розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 . (а.с.67)

02 жовтня 2020 року начальником відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції, постановлено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 . (а.с.78-82)

Рішенням Державної міграційної служби України від 06 листопада 2020 року № 419-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні (а.с. 83).

Повідомленням ГУ ДМС України в Закарпатській області від 23 грудня 2020 року №4.4/26 позивача проінформовано про рішення Державної міграційної служби України від 06 листопада 2020 року № 419-20.(а.с.85).

Вважаючи зазначену відмову протиправною, позивач звернулася за захистом своїх прав до суду.

Вирішуючи питання з приводу спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі Закон).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначений ст. 5 Закону. Так, ч. 1 зазначеної ст. передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виключні умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначені ст. 6 Закону, серед яких, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Статтею 9 Закону визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ч. 2 ст. 9 Закону визначено, що працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до ч. 11 ст. 9 Закону, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ч. 5 ст. 10 Закону передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону, відсутні.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

П. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 року №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Під час звернення до ГУ ДМС України в Закарпатській області із заявою ОСОБА_1 стверджувала, що побоюється повернутися в країну свого походження, оскільки побоюється жорстокого поводження з собою, нелюдського ставлення і бути зґвалтованою, стати рабинею сексуального насильства, зазнавати побиття будь-коли, бути насильно прив`язаною до наркотиків, примушеної до насильницького без її волі шлюбу з чоловіком, якого не знатиму, бути викраденою або вбитою, бути заточеною в ізольованому середовищі. Боїться не тільки зазнати численні дії насильства, а й дискримінації. Вказує, що у неї нема жодної підтримки в ОСОБА_3 і немає нікого, хто б її захистив, немає де працювати та себе забезпечувати.(а.с.22-37)

В ході проведених співбесід 30 червня 2020 року та 18 серпня 2020 року позивач повідомила посадову особу ГУ ДМС України в Закарпатській області, що її батько, у супротиві з владою, та зазнавав арешту. На запитання посадової особи ГУ ДМС України в Закарпатській області щодо застосування до неї з боку держави фізичного або психологічного насильства повідомила про те, що вона лише чула гуркіт у двері, та крик перед дверима будинку , вважала що то поліцейські, які казали батькові щоб він припинив займатися тим, чим займався, а в іншому випадку погрожували вбивством (а.с.51). Однак в подальшому стверджувала, що особисто їй ніхто не погрожував, насилля до неї не застосовувалося (а.с.51,63).

Разом з тим вказувала, що вона мала можливість відвідувати школу, навчатися. Про випадки стрілянини, відповіла що були моменти, коли не було можливості ходити в школу, бо оголошували акцію мертве місто, про реальні постріли і небезпеку не вказувала. Повідомляла що відвідувала церкву (а.с.60-64).

Разом з тим, суд зазначає, що з часу від`їзду заявниці з ДР Конго в державі пройшли президентські вибори, перемогу на яких отримав лідер Союзу за демократію та соціальний прогрес ОСОБА_6 . У повідомленні Human Right Watch. Демократична Республіка Конго. Події 2019 року, вказується, що з моменту приходу до влади ОСОБА_7 відбувся значний спад політичних репресій. Багато політичних в`язнів та активістів, затриманих у попередні роки були звільнені, тоді як активістам та політикам у вигнанні було дозволено повернутися. (а.с.69-75)

У зв`язку з чим суд вважає, що позивачкою не надано доказів для доведення достовірності своїх тверджень щодо можливої загрози її життю, переслідувань, застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в Демократичній Республіці Конго.

Суд зауважує, що обставини, які вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування або загрози її життю можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Разом з тим, суд вважає, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Суд зазначає, що така інформація повинна враховуватися в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, які підлягають дослідженню та оцінюванню, та не дає підстав вважати, що ОСОБА_1 прибула в Україну саме із метою уникнення загрози її життю у країні своєї громадянської належності.

Позивачем не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням визначених критеріїв про причини, з яких вона не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування або загрози її життю, що свідчить про відсутність належного обґрунтування таких побоювань та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

В судовому засіданні позивачка пояснила, що про загрози перебування в ДР ОСОБА_3 їй відомо зі слів матері, на питання щодо причин виїзду з ДР ОСОБА_3 відповідала, що їй не відомо, бо на той час їй було 15 років, і вона слідувала за мамою. Вказувала, що пам`ятає, що вони прямували в країни Європейського союзу, про що в рішенні Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.06.2019 року у справі № 0740/1023/180 встановлено, що 05 березня 2018 року позивачка, будучи неповнолітньою, перетинала кордон України зі Словацькою Республікою з наміром потрапити в Італію, де разом з матір`ю була повернута в Україну у зв`язку з відсутністю паспортних документів.

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача №419-20 від 06 листопада 2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України, а тому скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи сукупність викладених обставин, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши наявні докази у їх сукупності при безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, за результатами з`ясування обставини у справі та їх правової оцінки, суд дійшов висновку, що відповідачем доведено та матеріалами справи підтверджено законність та правомірність винесення оскарженого рішення, підстав для його скасування не вбачається, а тому суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст. 139 КАС України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 6, 9, 73-78, 90, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська,буд. 9,м. Київ,01001, ) про визнання та скасування рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання про визнання такою відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини 3 статті 243 КАС України повний текст рішення складено та підписано 09.06.2021 року.

СуддяЮ.Ю.Дору