Справа № 140/16218/20
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2021-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 140/16218/20 пров. № А/857/5420/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Большакової О.О., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про стягнення коштів,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Дмитрук В.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

23 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області, в якому просив стягнути грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 14 лютого 2020 року по 27 лютого 2020 року включно при затримці виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року у справі № 140/123/20 в частині поновлення на службі в органах Національної поліції у розмірі 7 177,24 грн, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року у справі № 140/123/20 його поновлено на вказаній посаді з 24 квітня 2019 року та допущено до негайного виконання рішення суду у цій частині. Крім того, цим рішенням суду стягнуто з відповідача на користь позивача грошове забезпечення за період з 23 березня 2019 року по 13 лютого 2020 року на загальну суму 160979,12 грн та допущено до негайного виконання виплату грошового забезпечення в межах стягнення за один місяць у сумі 14723,70 грн. Наказом ГУНП у Волинській області від 28 лютого 2020 року № 83 о/с ОСОБА_1 з 24 квітня 2019 року поновлено на вказаній посаді, та 28 лютого 2020 року відповідачем сплачено позивачу грошове забезпечення в межах стягнення за один місяць у сумі 14502,84 грн. У квітні 2020 року він звернувся до Волинського окружного адміністративного суду з позовом про стягнення з відповідача недоплаченого грошового забезпечення за період з 14 лютого 2020 року по 31 березня 2020 року включно. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року у справі № 140/5721/20 вищевказані позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з відповідача грошове забезпечення за період з 28 лютого 2020 року по 31 березня 2020 року включно. Вказує, що чинним законодавством передбачено обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Тому, період з 14 лютого 2020 року по 27 лютого 2020 року включно є фактично періодом затримки виконання відповідачем рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року у справі № 140/123/20 в частині допущення до негайного виконання поновлення позивача на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Нововолинського відділення поліції Володимир-Волинського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області. Вважає, що вказана обставина в силу приписів ч. 1 ст. 236 КЗпП дає право позивачу на отримання від відповідача середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки виконання рішення суду, який становить 14 днів (з 14 лютого 2020 року по 27 лютого 2020 року включно).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю. Стягнено з Головного управління Національної поліції у Волинській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 лютого 2020 року по 27 лютого 2020 року включно при затримці виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року у справі № 140/123/20 в частині поновлення ОСОБА_1 на службі в органах Національної поліції у розмірі 7177,24 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час розгляду адміністративної справи встановлено та відповідачем не спростовано факт затримки виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року у справі № 140/123/20 в частині поновлення позивача на посаді. Період затримки виконання судового рішення становить 14 днів, а тому позивач має право відповідно до ст. 236 Кодексу законів про працю України на виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 14 лютого 2020 року по 27 лютого 2020 року в сумі 7177,24 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Національної поліції у Волинській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року надіслано супровідним листом від 19 лютого 2020 року № 140/123/20/6560/20 та отримано 20 лютого 2020 року, а тому від дати отримання вказаного рішення до дати прийняття наказу про поновлення сплинуло 8 днів, що не може свідчити про навмисну затримку негайного виконання рішення суду.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи(в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін(у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 з 16 квітня 2018 року по 22 березня 2019 року проходив службу в Нововолинському ВП Володимир-Волинського ВП ГУ НП у Волинській області на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції.

22 березня 2019 року позивач був прийнятий на військову службу за контрактом у ВЧ А1008 на посаду головного сержанта - командира відділення зенітного ракетного взводу зенітної ракетної батареї зенітного ракетного дивізіону, контракт укладено на 3 роки (а.с.10-13).

23 квітня 2019 року наказом ГУНП у Волинській області № 116 о/с позивача було звільнено зі служби за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року, у справі № 140/123/20 позов задоволено частково, визнано протиправними та скасовано накази від 18 квітня 2019 року № 476/в «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 », від 23 квітня 2019 року № 116 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII, поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Нововолинського ВП Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області з 24 квітня 2019 року, стягнуто з ГУНП у Волинській області в користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у сумі 160979,12 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та виплати грошового забезпечення у межах стягнення за один місяць у сумі 14723,70 грн допущено до негайного виконання, визнано протиправною бездіяльність ГУНП у Волинській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до стажу служби в поліції наявну на момент переходу на службу у Національну поліцію України вислугу років з 13 травня 2002 року по 01 липня 2010 року у податковій міліції, зобов`язано ГУ НП у Волинській області зарахувати до стажу служби в поліції ОСОБА_1 наявну на момент переходу на службу у Національну поліцію України вислугу років з 13 травня 2002 року по 01 липня 2010 року у податковій міліції та провести перерахунок і виплату грошового забезпечення (в частині надбавки за вислугу років) за час служби в органах поліції ОСОБА_1 з урахуванням вислуги років з 13 травня 2002 року по 01 липня 2020 року у податковій міліції, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Наказом ГУНП у Волинській області від 28 лютого 2020 року № 83 о/с «По особовому складу», виданого на підставі рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року у справі № 140/123/20, поновлено ОСОБА_1 , старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Нововолинського ВП Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області з 24 квітня 2019 року(а.с.14).

Листом від 20 березня 2020 року № 340/04/29-2020 ГУНП у Волинській області повідомило ОСОБА_1 про виконання рішення суду від 14 лютого 2020 року у справі № 140/123/20 в частині, що стосується негайного виконання, та про те, що в подальшому нарахування та виплата грошового забезпечення буде здійснюватися відповідно до Порядку №260 (а.с.10).

30 березня 2020 року відповідачем сплачено ОСОБА_1 грошове забезпечення в сумі 5997,74 грн, що з урахуванням 1,5 відсотків військового збору становить 6089,08 грн.

У квітні 2020 року позивач звернувся до Волинського окружного адміністративного суду з позовом про стягнення з відповідача недоплаченого грошового забезпечення за період з 14 лютого 2020 року по 31 березня 2020 року включно.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року у справі № 140/5721/20 вищевказані позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з відповідача грошове забезпечення за період з 28 лютого 2020 року по 31 березня 2020 року включно. У задоволенні позовних вимог щодо стягнення грошового забезпечення за період з 14 лютого 2020 року по 27 лютого 2020 року включно відмовлено, оскільки у період з 14 лютого 2020 року по 27 лютого 2020 року позивач не перебував на службі в поліції та вказаний період є фактично періодом затримки виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 140/123/20 (в частині, якій рішення допущено до негайного виконання щодо поновлення ОСОБА_1 ). та роз`яснено, що дана обставина не позбавляє права позивача повторно звернутися до суду з окремим позовом до відповідача про стягнення грошового забезпечення за вищевказаний період з інших підстав.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно із ч. 2 цієї ж статті при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Частиною 7 вищевказаної статті передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Згідно із ст. 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

З системного аналізу вищевказаних норм слідує, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 05 березня 2020 року у справі № 280/360/19.

З матеріалів справи слідує, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року, зокрема ухвалено: поновити ОСОБА_1 на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Нововолинського ВП Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області з 24 квітня 2019 року, стягнуто з ГУНП у Волинській області в користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у сумі 160979,12 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та виплати грошового забезпечення у межах стягнення за один місяць у сумі 14723,70 грн допущено до негайного виконання.

Проте, згідно наказу № 83 о/с від 28 лютого 2020 року «По особовому складу» позивача поновлено лише 28 лютого 2020 року.

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Приписами ст. 370 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що затримка поновлення позивача на роботі відбулася не з вини відповідача, а у зв`язку із невчасним отриманням рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року, колегія суддів зазначає наступне.

З аналізу правових норм, що застосовуються до спірних правовідносин випливає, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок виявляється у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення оскаржуватися.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена ст. 236 КЗпП України, згідно якої виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Отже, згідно ст. 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

У постанові Верховного Суд від 05 березня 2020 року у справі №280/360/19 зазначено, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою підставою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно.

При цьому, відповідачем у апеляційній скарзі не заперечується факт затримки виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року у справі № 140/123/20 в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 у період часу із 14 лютого 2020 року по 27 лютого 2020 року.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Судом першої інстанції встановлено, позивач поновлений на посаді головного сержанта-командира відділення зенітного ракетно-артилерійського дивізіону рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року (залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року і постановою Верховного Суду від 15 вересня 2020 року) у справі № 140/123/20.

Проте, відповідач не виконав вказане судове рішення добровільно і лише 28 лютого 2020 року видав наказ № 83 о/с «По особовому складу» про поновлення позивача на вказаній посаді, а також виконав постанову суду про стягнення на його користь середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць у розмірі 14502,84 грн.

Отже, відповідач допустив затримку виконання постанови рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року, що тягне за собою обов`язок роботодавця виплатити позивачеві середній заробіток за весь час затримки.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 14 лютого 2020 року по 27 лютого 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок).

За приписами п. 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

У відповідності до п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно листа Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП у Волинській області № 111/29/01-2020 від 21 січня 2020 року про доходи ОСОБА_1 за останні два місяці служби перед звільненням зі служби в поліції розміри нарахованого грошового забезпечення у січні-лютому 2019 року становили:

- січень 2019 року - 14800,01 грн, в тому числі посадовий оклад 2500,00 грн, оклад за спеціальним званням 1800,00 грн, надбавка за стаж служби 860,00 грн, премія 8877,37 грн, індексація 762,64 грн;

- лютий 2019 року - 14157,15 грн, в тому числі посадовий оклад 2500,00 грн, оклад за спеціальним званням 1800,00 грн, надбавка за стаж служби 860,00 грн, премія 8234,51 грн, індексація 762,64 грн (а.с.15).

Разом з тим, як встановлено колегією суддів з рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року у справі № 140/5721/20 відповідачем 20 жовтня 2020 року здійснено перерахунок і виплату надбавки за вислугу років у тому числі за січень і лютий 2019 року, яка становить 1505,00 грн.

Таким чином, розмір грошового забезпечення позивача за січень 2019 року становить 15445,01 грн та за лютий 2019 року 14802,15 грн.

Кількість календарних днів у січні-лютому 2019 року становить 59.

Враховуючи вищенаведене, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 490,79 грн ((15445,01+14802,15)/59=512,66).

Кількість днів затримки виконання судового рішення відповідачем за період з 14 лютого 2020 року по 27 лютого 2020 року становить 14.

Тому, середній заробіток позивача за час затримки виконання судового рішення, що підлягає стягненню з відповідача, становить 7177,24 грн(512,66*14=7177,24).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення з Головного управління Національної поліції у Волинській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду в розмірі 7177,24 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року у справі № 140/16218/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. О. Большакова
О. М. Гінда
Повне судове рішення складено 09 червня 2021 року.