Справа № 520/19304/2020
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2021-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 р. Справа № 520/19304/2020

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.01.2021, головуючий суддя І інстанції: Зінченко А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/19304/2020

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 , (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради (далі по тексту - УСЗН адміністрації Шевченківського району ХМР, УСЗН, відповідач), в якому просила суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради про припинення виплати допомоги при народженні дитини та припинення допомоги одинокій матері ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

- визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради щодо припинення виплати ОСОБА_1 , допомоги при народженні дитини на доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради щодо припинення виплати ОСОБА_1 , соціальної допомоги одинокій матері на її доньок, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради відновити та здійснити виплату, ОСОБА_1 , допомоги при народженні дитини на доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за її заявою;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради призначити та виплатити ОСОБА_1 державну допомогу з лютого 2020, як матері одиночки на її доньок, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з січня 2020 року без попередження та будь-яких пояснень відповідачем протиправно припинено їй виплату допомоги одиноким матерям на доньок та допомогу при народженні дитини, у зв`язку з чим була вимушена з дітьми повернутись до м. Горлівка, оскільки не мала коштів для проживання в м. Харкові.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.01.2021 року по справі №520/19304/2020 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради (просп. Науки, буд. 17-А, м. Харків, 61166, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради про припинення виплати допомоги при народженні дитини та припинення допомоги одинокій матері ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради щодо припинення виплати ОСОБА_1 , допомоги при народженні дитини на доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради щодо припинення виплати ОСОБА_1 , соціальної допомоги одинокій матері на її доньок, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Зобов`язано Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради відновити та здійснити виплату, ОСОБА_1 , допомоги при народженні дитини на доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за її заявою.

Зобов`язано Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради призначити та виплатити ОСОБА_1 державну допомогу з лютого 2020, як матері одиночки на її доньок, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.01.2021 року по справі № 520/19304/2020 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги пояснив, що спірні виплати було правомірно призупинено з 01.02.2020 у зв`язку з встановленням факту відсутності позивача за адресою фактичного проживання/перебування, про що складено акт № 148 від 17.01.2020, а тому відмовляючи позивачу у призначенні допомоги при народженні дитини, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством.

Позивач правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач має трьох доньок ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

З липня 2018 року, відповідно до довідок про взяття на облік на ВПО №6326- 25947, № 6326-, № 6326- від 02.07.2018р., позивач з доньками фактично тимчасово мешкали, як переселенці у АДРЕСА_3 , та в липні 2019 року зареєструвала третю дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , довідка про взяття на облік на ВПО № 6326- від 03.07.2019р.

ОСОБА_1 звернулась до УСЗН для призначення допомоги при народженні дитини на доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на призначення їй допомоги на трьох доньок, як одинокій матері. З цього часу управління нарахувало належні їй до виплати суми на її картковий рахунок, відкритий в АТ "Ощадбанк".

З січня 2020 року без попередження та будь-яких пояснень УСЗН припинило виплату допомоги одиноким матерям на доньок та допомогу при народженні дитини на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Не маючи коштів для проживання у м. Харків, позивач з дітьми була вимушена повернутися до м. Горлівка де з лютого 2020 року по цей час проживає зі своєю родиною за місцем своєї реєстрації.

Вважаючи, що відповідачем було протиправно позбавлено її права на отримання соціальних виплат, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що фактичне непроживання за адресою переміщення не може позбавити позивача права на отримання належних їй допомог.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб регламентовано Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року №1706-VII (надалі - Закон N 1706-VII).

За визначенням ст.1 Закону N 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону N 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення (ч. 2 ст.1 Закону N1706-VII).

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, передбачених статтею 1 цього Закону (ч.1 ст. 5 Закону №1706-VII).

В силу приписів ст.14 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону №1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених норм, слід дійти висновку, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами, що й інші громадяни, які постійно проживають на території України.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено у суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 разом з доньками ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 зареєстровані як внутрішньо перемішені особи в м.Харкові. З 25.02.2018 ОСОБА_1 призначено допомогу при народженні дитини та допомогу одинокій матері трьох доньок, які Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради виплачувало до 29.01.2020 року.

Розпорядженням УПСЗН адміністрації Шевченківського району ХМР від 29.01.2020 № 443971,445842,/145 виплату допомоги гр. ОСОБА_1 при народженні дитини та допомоги одиноким матеріям (з урахуванням доходів) призупинено з 01.02.2020 згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 148 від 17.01.2020/23.01.2020 та протоколу рішення комісії № 3 від 29.01.2020 (відповідно до п.12 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого Постановою КМУ від 08.06.2016 № 365).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що єдиною підставою для припинення позивачу вказаних виплат стала відсутність позивача за адресою, зареєстрованою як фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи.

Колегія суддів вважає, що зазначена обставина не позбавляє позивача та її доньок права на отримання допомоги, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III (далі - Закон № 2402-III) з метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім`ях, держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21 листопада 1992 року № 2811-XII (далі - Закон № 2811-XII) та іншими законами України.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону № 2811-XII одним із видів державної допомоги сім`ям з дітьми є допомога при народженні дитини.

За змістом положень ст.10 Закону № 2811-XII допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Положеннями статті 11 Закону № 2811-XII визначено умови припинення виплати допомоги при народженні дитини, до яких належать: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Ще одним із видів державної допомоги сім`ям з дітьми є допомога на дітей одиноким матерям (п.5 ст. 3 Закону № 2811-XII).

Умови, за яких виплата допомоги на дітей одиноким матерям припиняється або призупиняється регламентовано ст. 18-4 Закону № 2811-XII.

Так, виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; позбавлення отримувача допомоги волі за вироком суду; скасування рішення про усиновлення дитини або визнання його недійсним; реєстрації дитиною шлюбу до досягнення нею 18-річного віку; надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності у випадках, передбачених законом; смерті дитини; смерті отримувача допомоги.

Виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) призупиняється у разі: тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового працевлаштування дитини.

У разі припинення дії обставин, передбачених частиною другою цієї статті, виплата допомоги поновлюється за письмовою заявою отримувача допомоги до органу, який призначає допомогу, з місяця, що настає за місяцем, в якому припинилася дія зазначених обставин.

Припинення або призупинення виплати допомоги здійснюється на підставі відомостей про обставини, зазначені у частинах першій та другій цієї статті, з місяця, що настає за місяцем, в якому було виявлено зазначені обставини, за рішенням органу, який призначив допомогу.

Згідно з п. 7 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365 (далі - Порядок № 365) для призначення (відновлення) соціальних виплат структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за власною ініціативою або за зверненням органів, що здійснюють соціальні виплати, протягом 15 робочих днів з дня отримання відповідної заяви внутрішньо переміщеної особи або з дня надходження звернення від органів, що здійснюють соціальні виплати, проводить перевірку достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до п. 12 Порядку № 365 за результатами розгляду подання з урахуванням акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї комісія приймає рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати з моменту припинення її виплати, в тому числі з урахуванням інформації про стан фінансування та виплати, що оприлюднюється на офіційному веб-сайті Мінсоцполітики або інших органів, що здійснюють соціальні виплати.

Положеннями п. 13 Порядку № 365 передбачено, що комісія, крім підстав відмови у призначенні (відновленні) соціальної виплати, передбачених законодавством, може відмовити заявникові у призначенні (відновленні) такої виплати в разі його відсутності за фактичним місцем проживання/перебування, зазначеним у заяві про призначення (відновлення) соціальної виплати.

Таким чином вказаним пунктом встановлено додаткову підставу для відмови в призначенні допомоги при народженні дитини, яка не передбачена ст.ст. 11, 18-4 Закону № 2811-XII.

Джерела права, які застосовуються судом, визначені у ст. 7 КАС України, яка, зокрема, передбачає, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Колегія суддів зауважує, що згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 10 Закону № 1706-VII Кабінет Міністрів України координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону.

В силу ч.2 ст. 20 Закону № 1706-VII передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти України діють в частині, що не суперечить цьому Закону.

Слід зауважити, що положення Закону № 1706-VII не надають Кабінету Міністрів України повноважень для визначення додаткових підстав щодо припинення соціальних виплат в порівнянні з тими, перелік яких встановлено законом.

За змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з преамбулою Закону № 1706-VII цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні (частина перша статті 2 Закону № 1706-VII).

Отже, враховуючи наведені положення Закону № 1706-VII, колегія суддів вважає, що прийняття законодавцем цього Закону спрямоване на встановлення додаткових гарантій дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, до яких належить і позивач, а не на звуження обсягу їх прав, закріплених в інших законодавчих актах України.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Згідно з ч. 3 ст. 7 КАС України, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Враховуючи, що Закон № 2811-XII, який є спеціальним у спірних відносинах, не містить такої підстави для припинення виплати спірних допомог, як відсутність особи за фактичним місцем проживання/перебування, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач протиправно припинив соціальні виплати позивачу, застосувавши положення Порядку № 365, який має нижчу юридичну силу, ніж закон.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що розміри та право позивача на отримання допомоги при народженні дитини та допомоги на дітей одинокій матері відповідачем не ставяться під сумнів, однак останнє піддано формальним обмеженням.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Колегія суддів зазначає, що допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам.

В даному випадку рішення та дії відповідача, якими припинено виплату спірних допомог, в першу чергу, призводить до порушення інтересів дитини.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом в постановах від 10.04.2019 по справі № 226/177/17, від 03.10.2019 по справі № 226/1177/17.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про правомірність припинення страхових виплат з огляду на відсутність позивача за адресою, зареєстрованою як фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи, оскільки зазначена обставина не позбавляє позивача та її дитину права на отримання допомоги.

Інших доводів на підтвердження наявності підстав для припинення позивачу соціальних виплат відповідачем не зазначено.

Відповідно до ст.7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

З огляду на наведене, припиняючи з лютого 2020 року позивачу соціальні виплати за відсутності законодавчо встановлених підстав відповідач допустив порушення вимог статті 19 Конституції України та ст.ст. 11, 18-4 Закону № 2811-XII, у зв`язку з чим слід дійти висновку про протиправність дій щодо припинення виплати допомоги при народженні дитини та допомоги одинокій матері ОСОБА_1 з 29.01.2020 та рішення Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради від 29.02.2020, що зумовлює скасування такого рішення.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Пічкур проти України" (заява 10441/06), яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, зазначено, що органи влади не надали обґрунтування позбавлення права заявника на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, що було визнано порушенням статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою, статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (пункти 51-54).

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі Кечко проти України (рішення від 08.11.2005) в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах Беєлер проти Італії [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, Онер`їлдіз проти Туреччини [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII,.com S.r.l. проти Молдови (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і Москаль проти Польщі (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах Лелас проти Хорватії (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і Тошкуце та інші проти Румунії (ToscutaandOthers v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

У рішенні від 31.07.2003 у справі Дорани проти Ірландії Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Враховуючи викладене, з метою ефективного захисту порушеного права позивача, колегія суддів вважає ефективним способом поновлення порушеного права позивача у спірних відносинах зобов`язання Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради поновити нарахування та виплату призначеної ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини на доньку ОСОБА_2 та допомоги як одинокій матері трьох доньок з лютого 2020 року.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ч.4 ст. 229, ч.4 ст. 241, ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.01.2021 по справі № 520/19304/2020 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) В.Б. Русанова С.П. Жигилій