Справа № 160/4206/21
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2021-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

08 червня 2021 року м. Дніпросправа № 160/4206/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Волкової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року ( ОСОБА_2 ) у справі № 160/4206/21 за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Держава Україна в особі гаранта Конституції Президента України, Держава Україна в особі Національного Банку України, Держава Україна в особі Міністерства фінансів України про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила:

1) визнати незаконними дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо невиплати (затримки/перешкоджанні у виплаті) гарантованої суми вкладу та такими, що порушують норми ст. 24 (дискримінація) ст. 41 (гарантія права власності) Конституції України;

2) визнати право позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів фонду гарантування вкладів фізичних осіб суму (гарантовану суму відшкодування) згідно договорам банківських рахунків № НОМЕР_1 та № 4501 в сумі 40123,31 грн.;

3) зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб внести дані позивача до загального реєстру вкладників;

4) зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб виплатити гарантовану суму та шкоду спричинену незаконними діями Фонду (3% інфляційні витрати та моральну шкоду);

5) стягнути з відповідача гарантовану Законом України суму відшкодування у розмірі 40123,31 грн.;

6) стягнути з відповідача на користь позивача відсотки з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційні втрати) у розмірі 22 651,70 грн.;

7) стягнути з відповідача на користь позивача відсотки з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми пеню за прострочення зобов`язання у розмірі 3 814, 91 грн.;

8) стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 500 000 грн.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу п`ятиденний строк з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду:

- належним чином завіреної копії паспорту громадянина України позивача;

- належним чином засвідчених копій доданих до позовної заяви документів відповідно до кількості учасників справи.

01 квітня 2021 року на адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання від 30.03.2021 (на ухвалу від 24.03.2021 про усунення недоліків позовної заяви).

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року позовну заяву, у зв`язку з не усуненням недоліків, повернуто позивачу.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу суду скасувати та направити матеріали справи до суду першої інстанції для розгляду по суті. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначала, що оскаржена ухвала є незаконною, необґрунтованою через неповноту встановлення обставин, які мають істотне значення для справи, такою, що не забезпечує право позивача на доступ до суду, а тому підлягає скасуванню. Позивач вказувала, що нею було подано до суду першої інстанції клопотання, в якому наведено відповідні пояснення щодо вимог суду, викладених в ухвалі про залишення позовної заяви без руху. Стосовно вимоги суду щодо надання належним чином завіреної копії паспорту громадянина України, то позивач зазначає, що статтею 161 КАС України визначено вичерпний перелік документів, що додаються до позовної заяви, серед яких такий документ як копія паспорту відсутній. До того ж, як вважає позивач, за копією документу не встановлюється дієздатність особи. Що стосується вимоги суду щодо надання належним чином засвідчених копій доданих до позовної заяви документів, то позивач, з посиланням на положення п.5 ст.94 КАС України, вказувала на те, що в неї наявні оригінали доказів, копії яких були додані до позовної заяви, інші ж документи отримані з публічних загальнодоступних джерел інформації. Позивач зазначала, що копії надані до суду відповідають оригіналу. Крім цього, за позицією позивача, вимога суду щодо засвідчення копій у відповідності ДСТУ 4163 не грунтується на нормах законодавства відносно фізичних осіб.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Так, як вбачається з ухвали від 24.03.2021 року підставами для залишення позовної заяви без руху стало те, що:

По-перше, позивачем не долучено до позовної заяви документів на підтвердження своєї адміністративної процесуальної дієздатності, а саме копії паспорту;

По-друге, позивачем до матеріалів позовної заяви додано копії документів, що не засвідчені належним чином.

З такими підставами для залишення позовної заяви без руху суд апеляційної інстанції не може погодитися, виходячи із наступного.

Так, стосовно не долучення позивачем до позовної заяви копії паспорта громадянина України на підтвердження адміністративної процесуальної дієздатності.

Слід зазначити, що Кодексом адміністративного судочинства України не передбачено обов`язку надання особою доказів на підтвердження її адміністративної процесуальної дієздатності.

Тобто, неподання позивачем доказів на підтвердження його адміністративної процесуальної дієздатності в даному випадку, не може розглядатись як недолік позовної заяви і бути перешкодою для реалізації особою конституційного права доступу до правосуддя.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими аргументи скаржника, що статтями 160, 161 КАС України не передбачено долучення до позовної заяви документів, що посвідчують особу підписанта.

Судом встановлено, що адміністративний позов подано та підписано особисто позивачем ОСОБА_1 , в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що позивач є неповнолітньою або недієздатною, тому на час постановлення оскаржуваної ухвали у суду першої інстанції не було обґрунтованих підстав для сумніву в тому чи здатна позивач особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права і обов`язки.

Крім цього, в клопотанні від 30.03.2021 року, що подана позивачем до суду першої інстанції з метою усунення виявлених недоліків, остання повідомила суд, що під час подання позовної заяви працівниця канцелярії суду звірила зазначені в ньому дані із даними паспорту позивача.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху суд першої інстанції також вказав на те, що позивачем до матеріалів позовної заяви додано копії документів, що не засвідчені належним чином. При цьому, суд зазначив про те, що такі копії мають бути засвідчені відповідно до Національного стандарту України ДСТУ 4163-2003 "Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації".

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Положення частини четвертої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України встановлюють імперативний припис щодо поведінки заявника позову, а саме, норма цієї статті зобов`язує позивача додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в той же час інша частина цієї статті надає право позивачу у разі подання письмових чи електронних доказів додати до позовної заяви копії відповідних доказів.

Отже процесуальний закон зобов`язує позивача надати до позовної заяви лише наявні в нього докази.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Письмовими доказами в розумінні частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно з частиною другою цієї статті письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством (частина четверта статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України).

Як вбачається з додатків до позовної заяви до неї додано копію прес-релізу про відшкодування коштів, копії договорів, копію довідки про стан рахунку, повідомлення про нікчемність, копія інформації про надання коштів Фонду гарантування вкладів Міністерством фінансів України для виплати вкладникам гарантованої суми, копія листа Державної казначейської служби України, копія роздруківки про застосування індексу інфляції та 3% річних, копія інформації з сайту Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Як в позовній заяві, так і в клопотанні від 30.03.2021 року на усунення її недоліків, позивач зазначала про наявність в неї оригіналів всіх доказів, копії яких додані до позовної заяви, а також вказувала, що підтверджує своїм підписом в позовній заяві, що копії відповідають оригіналам.

За змістом частини п`ятої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Отже, як то передбачено наведеною нормою процесуального закону, позивач, подаючи письмові докази в копіях, зазначив про наявність у неї оригіналів таких доказів, та підтвердив їх відповідність своїм підписом.

Суд апеляційної інстанції визнає безпідставними посилання суду першої інстанції на необхідність засвідчення позивачем копій документів відповідно до вимог Національного стандарту України ДСТУ 4163-2003 «Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації», з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 Закону України «Про стандартизацію» від 05.06.2014 № 1315-VII, національні стандарти та кодекси усталеної практики застосовуються безпосередньо чи шляхом посилання на них в інших документах. Національні стандарти та кодекси усталеної практики застосовуються на добровільній основі, крім випадків, якщо обов`язковість їх застосування встановлена нормативно-правовими актами.

Джерела права, які застосовуються судом встановлені статтею 7 Кодексу адміністративного судочинства України. Частиною першою та другою цієї статті передбачено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Стандарт в розумінні статті 1 Закону України «Про стандартизацію» є нормативним документом, що встановлює для загального і неодноразового використання правила, настанови або характеристики щодо діяльності чи її результатів, та спрямований на досягнення оптимального ступеня впорядкованості в певній сфері, проте він не є нормативно-правовим актом в розумінні статті 117 Конституції України, а отже і джерелом права, яке застосовується судом. Вимоги до письмового доказу визначені статтею 94 Кодексу адміністративного судочинства України, порядок підтвердження відповідності копії письмового доказу оригіналу встановлені частиною п`ятою цієї статті.

При цьому, слід зазначити, що достовірність поданих позивачем доказів може бути перевірена та встановлена судом вже на стадії розгляду справи, а самі докази - оцінені судом у відповідності до статті 90 КАС України.

Колегія суддів зауважує, що застосування судом правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, повинно відбуватись із урахуванням обставин конкретної справи та забезпеченням ефективного захисту прав, свобод та законних інтересів.

Формальний підхід суду до здійснення своїх повноважень вже на стадії звернення особи до суду може призвести до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.

Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

З тексту ст. 6 Конвенції прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975, ЄСПЛ дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.

Зміст права на захист полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

На переконання суд апеляційної інстанції, суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву з зазначених вище підстав, виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою, наслідком чого стало порушення права позивача на судовий захист.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено помилкове застосування судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до безпідставного повернення позовної заяви, у зв`язку з чим, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.320, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року по справі № 160/4206/21 скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Вступна та резолютивна частини проголошені 08.06.2021

Повний текст постанови складено 09.06.2021р.

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк