Справа № 1.380.2019.003123
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.003123 пров. № А/857/11907/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Затолочного В.С., Гудима Л.Я.

за участі секретаря судового засідання Гербут Н.М.,

представник позивача: не з`явився

представник відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року у справі № 1.380.2019.003123 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

суддя в 1-й інстанції Кравців О.Р.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 21.09.2020,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в якому просила: визнати протиправною бездіяльність відповідача; зобов`язати відповідача належним чином розглянути заяву позивачки від 28.03.2018 та вжити заходи; стягнути з відповідача солідарно 20000,00 грн. моральної шкоди; виявити і встановити порушення закону щодо тривалого невиконання судових рішень, які набрали законної сили, причини та умови, що сприяли вчиненню порушення та постановити окрему ухвалу щодо факту навмисного тривалого невиконання рішення суду відповідачем.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 26.04.2005 її звільнено з Винниківської міської ради з посади заступника міського голови з соціально-економічних питань. Рішення суду про поновлення на роботі не виконане. Посадові особи Винниківської міської ради знищили трудову книжку та особову справу. Відсутній акт державної виконавчої служби про відновлення трудової книжки позивачки з записами про попередню роботу з 1983 року по даний час. Ці та інші обставини спонукали позивачку звернутися до Уповноваженого з листом від 28.03.2018. У листі позивачка просила вжити Уповноваженого низку заходів до посадових осіб Винниківської міської ради, державної виконавчої служби та правоохоронних органів з метою вирішення питань пов`язаних з поновленням позивачки на посаді. Однак відповідь на свою заяву позивачка не отримала, а тому вважає бездіяльність Уповноваженого протиправною.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідачем порушено п. 5 Положенням про Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини №4/8-12 від 20.06.2012, не робив ніяких запитів щодо невиконання судових рішень, не перевіряв достовірність інформації щодо поновлення ОСОБА_1 на попередній роботі та виплати заробітної плати, сплати внесків за рішеннями судів, не перевірено виконання судових рішень, щодо відновлення трудової книжки.

Апелянт зазначає, що Уповноважений Верховної ради України з прав людини ОСОБА_2 віднісся формально до її заяви та проявив бездіяльність, а саме: не було перевірено чи в повному обсязі виконані зазначені в заяві судові рішення, а також, те, що відсутній акт державної виконавчої служби про поновлення ОСОБА_1 на попередній роботі за судовим рішенням (скасування наказу про звільнення від 26.04.2005), що відсутній акт державної виконавчої служби про відновлення знищеної трудової книжки роботодавцем зі всіма записами про передню роботу з 1983 року по даний час, наявні борги по заробітній платі за рішеннями судів не погашені, відсутні акти про виплату позивачу боргів по заробітній платі та сплати внесків в пенсійний фонд з 2005 року (з моменту звільнення по даний час).

Також, Секретаріат уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ніяк не відреагував на бездіяльність посадових осіб державної інспекції праці та виконавчої служби, які регулярно закривають виконавчі провадження, не дивлячись на наявність зобов`язання поновити провадження за рішенням суду, але вони вважають за можливе ігнорувати судові рішення (виконавчі провадження ВП №35198945, ВП№42074934) і не складати акти про виконання судових рішень на поновлення її прав.

В підсумку зазначає, що моральна шкода, яка зазначена в даній позовній заяві полягає в тому, що рішення суду від 30.12.2008 та рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 не виконано по теперішній час. Не виплачена заробітна плата з моменту звільнення, відповідно, не сплачені пенсійні внески, що тягне за собою відмову в своєчасному оформленні пенсії, позивача позбалено права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі посадовими особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду 21.09.2020 без змін. Поряд з цим зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а судом першої інстанції повно та об`єктивно з`ясовано всі обставини справи.

Позивачем подано заперечення на відзив відповідача, в якому покликається на аналогічні обставини, які нею зазначенні в апеляційній скарзі.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч.4 ст.229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 звернулася до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з листом від 28.03.2018, в якому просила Уповноваженого вжити низку заходів до посадових осіб Винниківської міської ради, державної виконавчої служби та правоохоронних органів з метою вирішення питань пов`язаних з поновленням позивачки на посаді (Т.І а.с.37-38).

25.04.2018 керівником Управління з питань дотримання процесуального законодавства Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини своїм листом повідомив позивачку, що в рамках провадження Уповноваженого, листом від 07.02.2018 №4490/69-1-18/20.1 заступник Міністра з питань виконавчої служби ОСОБА_3 поінформував про результати перевірки за вказаним зверненням. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист та поновлення порушених прав і свобод відповідно до законодавства. Вирішення питань порушених у зверненнях позивачки повинно здійснюватися в порядку, передбаченому процесуальним законом, Законом України «Про виконавче провадження». Зі звернення з`ясовано, що справи за участю ОСОБА_1 перебувають на розгляді у Верховному Суді у складі Касаційного адміністративного суду. Зважаючи на це, та норми чинного законодавства повідомлено, що правових підстав для застосування додаткових заходів реагування Уповноваженого за зверненнями ОСОБА_1 наразі немає. Рекомендовано, за потреби, скористатися наданими роз`ясненнями (Т.І а.с.39).

Оскільки відповідь від Секретаріату Уповноваженого ОСОБА_1 не отримала та вважаючи, що бездіяльність Уповноваженого з розгляду звернення порушує її права, позивачка звернулася з позовом до суду.

Однак, ознайомившись з відповіддю на звернення під час розгляду цієї справи судами позивачка вважає, що Уповноважений розглянув її звернення формально, не вживши необхідних заходів, що теж порушує її права.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність протиправної бездіяльності та дотримання законодавчої процедури Уповноваженим під час розгляду звернень позивачки. Оскільки інші позовні вимоги є похідними від первинної, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус Уповноваженого врегульовано Законом України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» від 23.12.1997 №776/97-ВР (далі Закон №776/97-ВР).

Парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина здійснює Уповноважений Верховної Ради України з прав людини (стаття 101 Конституції України).

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина друга статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України)).

Статтею 1 Закону України від 23.12.1997 № 776/97-ВР «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що Парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції на постійній основі здійснює Уповноважений Верховної Ради України з прав людини (далі - Уповноважений), який у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Сферою застосування Закону є відносини, що виникають при реалізації прав і свобод людини і громадянина між громадянином України, незалежно від місця його перебування, іноземцем чи особою без громадянства, які перебувають на території України, та органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх посадовими і службовими особами. Дія цього Закону також поширюється на відносини, що виникають між юридичними особами публічного та приватного права, а також фізичними особами, які перебувають на території України, у випадках, передбачених окремим законом (стаття 2 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини»).

Статтею 3 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» визначено, що метою парламентського контролю, який здійснює Уповноважений, є: 1) захист прав і свобод людини і громадянина, проголошених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами України; 2) додержання та повага до прав і свобод людини і громадянина суб`єктами, зазначеними у статті 2 цього Закону; 3) запобігання порушенням прав і свобод людини і громадянина або сприяння їх поновленню; 4) сприяння приведенню законодавства України про права і свободи людини і громадянина у відповідність з Конституцією України, міжнародними стандартами у цій галузі; 5) поліпшення і подальший розвиток міжнародного співробітництва в галузі захисту прав і свобод людини і громадянина; 6) запобігання будь-яким формам дискримінації щодо реалізації людиною своїх прав і свобод; 7) сприяння правовій інформованості населення та захист конфіденційної інформації про особу.

Згідно з частиною другою статті 4 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» Уповноважений здійснює свою діяльність незалежно від інших державних органів та посадових осіб. Діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» для забезпечення діяльності Уповноваженого утворюється секретаріат, який є юридичною особою, має свій рахунок у банку та печатку встановленого зразка.

За змістом статті 13 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» Уповноважений має право, зокрема, вносити в установленому порядку пропозиції щодо вдосконалення законодавства України у сфері захисту прав і свобод людини і громадянина, направляти у відповідні органи акти реагування Уповноваженого у разі виявлення порушень прав і свобод людини і громадянина для вжиття цими органами заходів.

Частиною першою статті 14 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» визначений обов`язок Уповноваженого додержуватися Конституції України і законів України, інших правових актів, прав та охоронюваних законом інтересів людини і громадянина, забезпечувати виконання покладених на нього функцій та повною мірою використовувати надані йому права.

Приписами статті 15 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» встановлено, що актами реагування Уповноваженого щодо порушень положень Конституції України, законів України, міжнародних договорів України стосовно прав і свобод людини і громадянина є конституційне подання Уповноваженого та подання Уповноваженого до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та їх посадових і службових осіб. Подання Уповноваженого - акт, який вноситься Уповноваженим до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, їх посадовим і службовим особам для вжиття відповідних заходів у місячний строк щодо усунення виявлених порушень прав і свобод людини і громадянина.

Статтею 22 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» визначено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, об`єднання громадян, підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, посадові та службові особи, до яких звернувся Уповноважений, зобов`язані співпрацювати з ним і подавати йому необхідну допомогу, зокрема: 1) забезпечувати доступ до матеріалів і документів, у тому числі на засадах, визначених законодавчими актами щодо захисту інформації з обмеженим доступом; 2) надавати інформацію і давати пояснення стосовно фактичної і правової підстави своїх дій та рішень; 3) розглядати пропозиції Уповноваженого щодо поліпшення їх діяльності у сфері захисту прав і свобод людини і громадянина та у місячний строк з дня одержання пропозицій надавати вмотивовану письмову відповідь на них. Відмова органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, їх посадових і службових осіб від співпраці, а також умисне приховування або надання неправдивих даних, будь-яке незаконне втручання в діяльність Уповноваженого з метою протидії тягнуть за собою відповідальність згідно з чинним законодавством.

Згідно зі ст. 12 Закону №776/97-ВР дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений, зокрема, процесуальним законодавством України та Законом України «Про виконавче провадження».

Звернення подаються Уповноваженому в письмовій формі протягом року після виявлення порушення прав і свобод людини і громадянина. За наявності виняткових обставин цей строк може бути подовжений Уповноваженим, але не більше ніж до двох років.

При розгляді звернення Уповноважений:

1) відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина;

2) роз`яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому;

3) направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення;

4) відмовляє в розгляді звернення.

Уповноважений не розглядає тих звернень, які розглядаються судами, зупиняє вже розпочатий розгляд, якщо заінтересована особа подала позов, заяву або скаргу до суду.

Повідомлення про прийняття звернення до розгляду або відмову у прийнятті звернення до розгляду надсилається в письмовій формі особі, яка його подала. Відмова у прийнятті звернення до розгляду повинна бути вмотивованою.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно із статтею 12 Закону України «Про звернення громадян» дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про доступ до судових рішень», Кодексом адміністративного судочинства України, законами України «Про засади запобігання і протидії корупції», «Про виконавче провадження».

Матеріалами справи підтверджується, що з приводу невиконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.12.2008 у справі №2а-1041/08 та рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 у справі №23057/09 позивачка зверталася до Уповноваженого зі зверненням від 05.11.2017. За цим зверненням Секретаріатом проведено перевірку, про що позивачку повідомлено листом від 30.11.2017. У межах перевірки Міністерство юстиції України як вищий орган в системі органів примусового виконання рішень листом від 02.01.2018 поінформувало про фактичне виконання вказаних судових рішень та винесення державним виконавцем 18.02.2016 постанови про закінчення виконавчого провадження. При цьому Міністерство зауважило, що постанова про закінчення виконавчого провадження у передбаченому законом порядку позивачкою не оскаржена.

На додатковий запит Секретаріату від 16.01.2018, про надсилання якого позивачку повідомлено листом від 16.01.2018, Міністерство юстиції України листом від 07.02.2018 надало копії окремих матеріалів виконавчого провадження.

У відповідь на повторне звернення позивачки до Уповноваженого від 28.03.2018 щодо невиконання рішень судів відповідачем листом від 25.04.2018 повідомлено про результати вже проведеної перевірки в межах провадження Уповноваженого за її попереднім зверненням з аналогічних питань.

У вказаному листі серед іншого роз`яснено межі повноважень та компетенцію Уповноваженого, а також порядок оскарження рішень органів примусового виконання судових рішень. Зазначено, що Уповноважений не є ані стороною, ані учасником виконавчого провадження, а отже, не наділений правом оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів примусового виконання рішень, про що було неодноразово роз`яснено позивачці у листах Секретаріату (Т.ІІ а.с.124-141).

З вказаного слідує, що неодноразові звернення позивачки щодо невиконання рішень Львівського окружного адміністративного суду від 30.12.2008 у справі №2а-1041/08 та рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 у справі №23057/09 розглянуті Секретаріатом у повному обсязі на підставі законодавства. За зверненнями було проведено перевірку, про результати якої позивачку повідомлялося листами від 30.11.2017, 16.01.2018 та 25.04.2018, який нею отриманий і долучений до позовної заяви.

Сам факт відсутності очікуваного результату не може бути достатнім підтвердженням того, що суб`єкт владних повноважень допустив саме протиправну бездіяльність. Про протиправність може свідчити те, що суб`єкт владних повноважень здійснював бездіяльність за обставин, коли мав реальну можливість реалізувати свої повноваження, повинен був це зробити, але не зробив (чи зробив несвоєчасно, з порушенням процедури чи інших вимог), що спричинило порушення прав та інтересів особи.

Однак, наявні у матеріалах справи докази вказують на відсутність з боку відповідача бездіяльності щодо розгляду звернень позивачки, а звернення розглянуті в межах повноважень, наданих Законом України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», що вказує на те, що ним належним чином розглянуто звернення ОСОБА_1 по суті.

Поряд з цим колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що для з`ясування обставин надання неправдивої інформації та притягнення до відповідальності винних у її наданні позивачці слід звертатися до правоохоронних органів, які компетентні проводити відповідні розслідування. У даному випадку Уповноважений під час перевірки звернень позивачки звернувся до Міністерства юстиції України та використав офіційно отриману інформацію підкріплену надісланими Міністерством документами, відтак діяв за алгоритмом передбаченим законодавством.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 243, ст. ст. 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року у справі №1.380.2019.003123 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді В. С. Затолочний
Л. Я. Гудим
Повне судове рішення складено 10.06.2021