Справа № 300/3637/20
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2021-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/3637/20 пров. № А/857/5814/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Качмара В.Я., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у наданні дозволу та зобов`язання до вчинення дій,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Главач І.А.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

09 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, в якому просив: визнати протиправним та скасування наказ Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області № 191-УБД від 23 жовтня 2020 року «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки»; зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву від 28 вересня 2020 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за межами населеного пункту с. Микуличин Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, орієнтовний розмір 2,0000 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства; зобов`язання Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області надати дозвіл, погодження на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за межами населеного пункту с. Микуличин Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, орієнтовний розмір 2,0000 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (погодити документи для відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га та направити дане погождження до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області).

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що він як учасник бойових дій відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та на підставі ст. ст. 116, 118, 121, 122 ЗК України наділений першочерговим правом на відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства. Таким чином, 28 вересня 2020 року подав відповідачу 1 заяву про надання дозволу розробку проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки площею 2,000 га для ведення особистого селянського господарства, шляхом безоплатної передачі йому земельних ділянок із земель державної власності загальною площею 10,0895 га (кадастровий номер :16:001:0035), яка розташована за межами населеного пункту с. Микуличин Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради Надвірнянського району. Проте, відповідачем 1 протиправно, в порушення норм ст. ст. 118, 122 ЗК України оскаржуваним наказом № 191-УБД від 23 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви з необґрунтованих підстав, які не відповідають вимогам ч. 7 ст. 118 ЗК України.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскаржуване рішення відповідає умовам для відмови в отриманні позитивного рішення на отримання дозволу, визначеним в ч. 7 ст. 118 ЗК України, оскільки місце розташування об`єкта (землі), дозвіл на відведення якого із призначенням для ведення особистого селянського господарства мав намір отримати позивач, не відповідає вимогам генерального плану як основній містобудівній документації с. Микуличин, оскільки земельна ділянка загальною площею 10,0895 га (кадастровий номер :16:001:0035), так як така ділянка розташована в зоні садибної житлової забудови.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що підстави у відмові про виділення земельної ділянки під ведення особистого селянського господарства як учаснику бойових дій, які викладені в оскаржуваному наказі не відповідають положенням ЗК України, якими встановлено виключні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, і є такими, що не відповідають дійсному стану справ. Земельна ділянка, яка є предметом розгляду в суді є землями запасу з цільовим призначенням землі сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності, а тому така не знаходиться на території садибно-житлової забудови.

Головним управлінням Держгеокадастру в Івано-Франківській області подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що ним на адресу Микуличинської сільської ради було скеровано лист «Про погодження надання земельних ділянок» від 09 жовтня 2020 року за № 11-9-0.331-5811/0/2-20, за результатами розгляду якого сільською радою надано відповідь від 16 жовтня 2020 року № 272-02-11 про те, що остання не погоджує передачу вищезазначеної земельної ділянки, оскільки така вже більше 20 років перебуває у користуванні жителів с. Микуличин та використовується для сінокосіння та випасання великої рогатої худоби і овець. Також, згідно Генерального плану с. Микуличин, земельна ділянка знаходиться на території садибно-житлової забудови. Окрім цього, згідно відомостей про запитувану земельну ділянку з Державного земельного кадастру цільове призначення такої визначено як землі запасу (код КВЦПЗ 16.00). Відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 23 липня 2010 року за №548, землями запасу є земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам. Вказує, що позивач звертався щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0000 га у власність за рахунок вже сформованої земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 10,0895 га (кадастровий номер :16:001:0035), однак не надав погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб), так як остання згідно листа сільської ради вже перебуває у фактичному користуванні.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи(в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін(у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 23 листопада 2015 року є особою, яка має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с.14).

28 вересня 2020 року позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Микуличин Яремчанської міської ради, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності. До заяви позивачем долучено: копію паспорта, копію ідентифікаційного коду, графічні матеріали з відображенням місця розташування земельної ділянки та копію посвідчення учасника бойових дій (а.с.12).

Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області наказом від 23 жовтня 2020 року за №191-УБД «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», враховуючи лист Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради від 16 жовтня 2020 року за № 271-02-01, відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0000 га у власність за рахунок земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населеного пункту с. Микуличин Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради Надвірнянського району, з наступних підстав: невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів: розташування земельної ділянки, зазначеної на графічних матеріалах, суперечить раціональному використанню та охороні земель (стаття 5 ЗК України); місце розташування земельної ділянки не відповідає генеральному плану, оскільки земельна ділянка зазначена на графічних матеріалах розташована в зоні садибно-житлової забудови; земельна ділянка є громадським пасовищем та перебуває в користуванні громадян для сінокосіння та випасання худоби (ст. 37 Закону України «Про охорону земель»).

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно із п. «б» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України (далі ЗК України) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Пунктом 14 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-ХІІ (далі Закон № 3551-ХІІ) передбачено, що учасникам бойових дій надаються пільги, зокрема, щодо першочергового відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва.

Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_1 як громадянин України та учасник бойових дій має право на подання заяви про першочергового відведення за цільовим призначенням, визначеним в п. 14 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ.

Зі змісту заяви позивача від 28 вересня 2020 року останній ініціював питання щодо земельної ділянки із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Відтак, доводи ОСОБА_1 про наявність у нього першочергового права на відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства є безпідставними, так як такий вид цільового призначення землі не віднесено до відповідного переліку, визначеного п. 14 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ, правом на першочергове отримання яких наділений учасник бойових дій.

Згідно із ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки..

Частиною 6 ст. 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно із абз. 2 ч. 7 ст. 118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Частинами 8 і 9 ст. 118 ЗК України визначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Аналізуючи вищенаведені норми права, колегія суддів вважає, що порядок передачі (приватизації) земельних ділянок у власність громадян шляхом їх одержання із земель державної власності в межах норм безоплатної приватизації (щодо ділянок, які не перебувають у користуванні) регламентовано пунктом «в» ч. 3 ст. 116, ч. 6 і ч. 7 ст. 118 і ст. 121 ЗК України.

Втім, слід відзначити, що коментований вище процес одержання у власність земельної ділянки, окрім подання зацікавленою особою клопотання відповідного змісту із необхідними документами, включає в собі також наступні обов`язкові стадії (етапи), а саме:

- звернення зацікавленої особи із заявою та відповідними обов`язковими додатками, оформлених за правилами частини 6 статті 118 ЗК України;

- отримання у відповідної ради дозволу у формі позитивного рішення на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження зацікавленою особою у встановленому порядку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- приймає відповідною радою рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

В свою чергу, чіткий і виключний перелік обставин, наявність яких дає підстави для відмови у прийняття відповідним органом рішень про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і надання її у власність, визначені ч. 7 і ч. 9 ст. 118 ЗК України.

Разом з тим, перше із вказаних рішень відповідного органу, у випадку відмови у наданні дозволу, повинно містити в собі конкретні мотиви його прийняття, тобто бути достатньо мотивованим.

Враховуючи вищевказане, ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст. 118 ЗК України.

Зі змісту ч. 7 ст. 118 ЗК України слідує, що існує два альтернативні варіанти правомірної поведінки органу, у разі звернення до нього особи з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки: 1) надати дозвіл; 2) надати мотивовану відмову у наданні дозволу.

Разом з тим, відповідно до п. 8 Положення, яке затверджене наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року за № 333 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2016 року за № 1391/29521), Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Отже, рішення про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки оформляється розпорядчим індивідуальним правовим актом - наказом Головного управління Держгеокадастру в області.

В контексті дотримання сторонами (як відповідачами так і позивачем) вказаної процедури судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 28 вересня 2020 року, подаючи заяву звертався щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0000 га у власність за рахунок (в межах) вже сформованої земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 10,0895 га (кадастровий номер :16:001:0035).

Головним управлінням на виконання доручення Віце-прем`єр-міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 08 жовтня 2014 року за № 37732/0/1-14 та рішення колегії Держземагенства України від 14 жовтня 2014 року за № 2/1 «Про обов`язкове направлення на розгляд до місцевих рад питань щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності» на адресу Микуличинської сільської ради 09 жовтня 2020 року, для вирішення порушеного позивачем питання, направлено лист № 11-9-0.331-5811/0/2-20 із пропозицією надання письмового рішення щодо можливості надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, надаючи долучений позивачем картографічний матеріал із Державного земельного кадастру України (а.с.44).

16 жовтня 2020 року Микуличинська сільська рада, розглянувши вказаний лист, надала відповідь за № 272-02-11 про не погодження передачі земельних ділянок згідно запитів, оскільки такі вже більше 20 років перебувають у користуванні жителів с. Микуличин та використовуються для сінокосіння і випасання великої рогатої худоби та овець. При цьому сільською радою повідомлено, що згідно Генерального плану с. Микуличин, земельні ділянки знаходяться на території садибно-житлової забудови (а.с.45-46).

На підставі вищевказаної відповіді про результати розгляду запитів, Головним управлінням Держгеокадастру в Івано-Франківській області прийнято оскаржуваний наказ від 23 жовтня 2020 року за № 191-УБД «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки».

Так, згідно такого наказу підставами відмови зазначено: - місце розташування земельної ділянки не відповідає генеральному плану с. Микуличин, оскільки земельна ділянка зазначена на графічних матеріалах розташована в зоні садибно-житлової забудови; - земельна ділянка є громадським пасовищем та перебуває в користуванні громадян для сінокосіння та випасання худоби (ст. 37 Закону України «Про охорону земель»).

Отже, уповноваженим органом виконавчої влади за результатами розгляду заяви (клопотання) ОСОБА_1 від 28 вересня 2020 року у відповідності до ч. 7 ст. 118 ЗК України надано позивачу відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оформлену наказом № 191-УБД від 23 жовтня 2020 року, яка містить певну мотивацію.

З системного аналізу коментованих вище норм ЗК України слідує, що для того, щоб відповідний орган прийняв одне із рішень (надати дозвіл або надати мотивовану відмову у наданні дозволу), заявник зацікавлена особа, повинна дотриматися обов`язкових вимог щодо належного оформлення звернення у формі клопотання. При цьому, обов`язковий перелік документів, які повинен подати заявник, визначений ч. 6 ст. 118 ЗК України.

Недотримання зацікавленої особи вимог до клопотання не породжує у відповідного органу виникнення обов`язку щодо прийняття позитивного рішення в частині надання дозволу на складання проекту відведення землі, так як орган, що приймає рішення повинен розглянути і вирішити, чи можливо задовольнити заяву громадянина: за конкретним місцем розташування; наявністю чи відсутністю згоди землекористувача, із території якого має місце вилучення і відведення землі; відповідною площею ділянки; за її цільовим призначенням.

Відсутність таких вихідних даних (в тому числі погодження землекористувача, у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) не дозволяє відповідному органу перевірити питання, визначені у ч. 7 ст. 118 ЗК України, які є обов`язковими для з`ясування.

Згідно листа Микуличинської сільської ради позивач, звертаючись із заявою до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, недотримався вимог ч. 6 ст. 118 ЗК України, так як до клопотання не додав погодження землекористувача (землекористувачів) про вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не надав відповідного погодження, то у відповідача був відсутній обов`язок задовольняти звернення позивача від 06 жовтня 2020 року і надавати відповідний дозвіл.

Щодо доводів позивача про відсутність землекористувачів, в тому числі сусідніх землекористувачів, поруч із земельною ділянкою щодо якої позивач ініціював відповідне клопотання, так як спірна земля є землями запасу, які не надані у користування громадянам чи юридичним особам, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки такі не підтверджені жодними належними доказами.

Проте, з листа Микуличинської сільської ради слідує, що спірна земельна ділянка тривалий час використовується жителями с. Микуличин.

Отже, обов`язок встановлення таких осіб при ініціюванні питання отримання дозволу на складання проекту землеустрою щодо землі, яка вже перебуває у користуванні, і отримання у них відповідного погодження Земельним кодексом України покладено на зацікавлену особу.

Разом з тим, Микуличинська сільська рада та Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області вказують на обставину не відповідності місця розташування земельної ділянки генеральному плану, оскільки земельна ділянка зазначена на графічних матеріалах розташована в зоні садибно-житлової забудови.

Як встановлено судом першої інстанції, вказана ділянка згідно Умовних позначень належить до території «садибної житлової забудови» відповідно до відомостей з Генерального плану с. Микуличин (https://yaremche.org/files/pages/files/stisnutiy.jpg).

Відповідно до ч. 5 ст. 20 ЗК України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

З аналізу положень ч. 6 ст. 118, п. «г» ч. 1 ст. 121 ЗК України слідує, що «присадибна ділянка» відноситься до земель для «будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд», а землі для «ведення особисто селянського господарства» відносяться до переліку «земель сільськогосподарського призначення».

Статтею 38 ЗК України передбачено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про невідповідність місця розташування об`єкта (землі), дозвіл на відведення якого із призначенням для ведення особистого селянського господарства мав намір отримати позивач, вимогам генерального плану як основній містобудівній документації с. Микуличин, оскільки земельна ділянка загальною площею 10,0895 га (кадастровий номер :16:001:0035) розташована в зоні садибної житлової забудови.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуваний наказ є правомірним, оскільки підстави для його прийняття рішення відповідають умовам для відмови в отриманні позитивного рішення на отримання дозволу, визначених в ч. 7 ст. 118 ЗК України.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року у справі № 300/3637/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді В. Я. Качмар
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 09 червня 2021 року.