Справа № 307/1487/21
Суддя: Бряник М. М.
Дата ухвалення: 2021-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 307/1487/21
Провадження № 2-а/307/10/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2021 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді Бряник М.М.

секретар судового засідання Мельник Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Тячів у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Хустського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області та інспектора старшого сержанта поліції Попович Михайла Васильовича Хустського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Хустського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області та інспектора старшого сержанта поліції Попович Михайла Васильовича Хустського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення.

В позові зазначає, що 28 квітня 2021 року інспектором Хустського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області старшим сержантом поліції Попович М.В. було винесено постанову серії ЕАН № 4130658 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу 510 грн. Відповідно до змісту постанови, ОСОБА_1 , керував транспортним засобом марки ВАЗ 212140 державний номерний знак НОМЕР_1 , обладнаним засобами пасивної безпеки та був не пристебнутий ременем безпеки, чим порушив п.п. в) п.2.3 Правил дорожнього руху.

Дану постанову вважає незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказує, що 28.04.2021 р. о 10 год. 45 хв., керуючи автомобілем марки ВАЗ 212140 номерний знак НОМЕР_1 був зупинений інспектором Попович М.В., який звинуватив його в тому, що він порушив вимоги п.п. в) п.2.3 правил користування ременями безпеки правил дорожнього руху. Інспектор виніс постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП.

Посилаючись на положення ст.ст. 245, 256, 258, 280 КУпАП, вказує, на недотримання інспектором старшим сержантом поліції Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області Попович М.В. наведених норм КУпАП, оскільки він оспорював порушення ним правил користування ременями безпеки, а тому інспектор був зобов`язаний скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 256 та 258 КУпАП.

Зазначає, що вказаних вимог щодо обов`язку скласти протокол при оспорюванні особою яка притягається до адміністративної відповідальності, порушення і адміністративного стягнення що на неї накладається, інспектором не дотримані, у зв`язку з цим не було з`ясовано всіх обставин справи та прийнято передчасне рішення про його винуватість у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 121 ч.5 КУпАП.

На підставі викладеного просить, скасувати постанову інспектора старшого сержанта поліції Хустського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області Попович М.В. серія ЕАН №4130658 від 28.04.2021 року про визнання його ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 121 КУпАП та накладенні адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн.

Ухвалою судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 07.05.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, які беруть участь у справі. Копію даної ухвали надіслано сторонам та запропоновано відповідачам надати суду відзив на позовну заяву та копію відзиву одночасно надіслати позивачеві.

Позивач будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився та про причини неявки суд не повідомив. Разом з цим в позовній заяві просив розглядати справу у його відсутності.

Відповідачі, представник Хустського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області та інспектор Хустського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області старший сержант поліції Попович Михайло Васильович, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомлення про вручення поштового відправлення за штрих кодовими ідентифікаторами №№883, 891 та 307, про виклик до суду, в судове засідання не з`явилися, та про причини неявки суд не повідомили, за таких обставин, суд на підставі ч. 1 ст. 205 КАС України вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАН № 4130658 від 28 квітня 2021 року, винесеною інспектором Хустського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області старшим сержантом поліції Попович Михайлом Васильовичем, до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП.

Згідно з вказаною постановою позивач 28 квітня 2021 року, о 10 год. 45 хв., керував транспортним засобом марки ВАЗ «212140», державний номерний знак НОМЕР_1 , обладнаним засобами пасивної безпеки та був не пристебнутий ременем безпеки, чим порушив п. 2.3 «в» ПДР порушив правила користування ременями безпеки.

Не погоджуючись із вказаною постановою позивач звернувся із даним позовом до суду.

Вирішуючи даний спір суд виходив з таких мотивів та норм права.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 14 Закону України «Про дорожній рух» зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Пунктом 2.3 п.п. в) Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, встановлено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний зокрема, на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких заважають користуватися ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів.

Пунктом 1.9 Правил дорожнього руху передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з ч. 5 ст. 121 КУпАП порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами, тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, під час розгляду даної категорії справи необхідно встановити чи здійснювався позивачем рух на транспортному засобі обладнаному засобами пасивної безпеки, будучи не пристебнутим ременем безпеки.

Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог ст. 245 КУпАП відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 268 КУпАП законодавцем визначено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

У наведених положеннях визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному (необґрунтованому) притягненню такої особи до відповідальності.

Статтею 251 КУпАП визначено перелік фактичних даних в справі про адміністративне правопорушення, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Виходячи із змісту п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Згідно зі ст. 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Пунктом 5 розділу ІV Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.11.2015 року за № 1395, встановлено, постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (додаток 5), складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 10 розділу ХІV цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції.

У пункті 5 (час та місце скоєння, суть і обставини правопорушення) постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАН № 4130658 від 28.04.2021 року, місця вчинення адміністративного правопорушення не зазначено.

Разом з цим як вбачається зі змісту постанови Серії ЕАН №4130658 від 28.04.2021 року така містить підпис позивача лише у дев`ятому пункті, який підтверджує отримання позивачем копії оскаржуваної постанови і ці обставини ним не заперечуються, що випливає зі змісту поданої ним позовної заяви. Однак восьма графа постанови де зазначено, про роз`яснення прав за статтею 268 КупАП та строк оскарження за статтею 289 КУпАП, такого підпису не міститься. Оскільки відповідачами під час розгляду справи не спростовано наявності обставин та доводів позивача, щодо заперечення ним на місці зупинки автомобіля порушення правил користування ременями безпеки, відсутність підпису позивача в пункті вісім, суд оцінює на користь позивача, як доказ підтверджуючий його доводи про заперечення своєї вини під час винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. Разом з цим наявність підпису в пункті 9 Постанови, свідчить лише про факт її отримання, та не може вважатися таким, що підтверджує обставини визнання позивачем своєї вини під час зупинки транспортного засобу та винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Тобто, положення Закону України «Про Національну поліцію» надають право поліції використовувати інформацію відеозапису та фотокартки в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення.

Згідно зі ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема, перевіряти документи особи, опитувати осіб, зупиняти транспортні засоби, застосовувати технічні прилади та технічні засоби, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

В позові позивач, зазначив, що при зупинці інспектор повідомив йому, що вчинене правопорушення зафіксовано відео камерою, однак цей запис для огляд, інспектор не надав. Таким чином приймаючи рішення про винуватість водія, інспектором було враховано такий доказ.

У свою чергу, в оскаржуваній постанові у пункті 7 «До постанови додається» відсутні відомості про докази, які передбачені ст. 251 КУпАП, та на яких міг ґрунтується висновок відповідача про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, а тому відео з приладу, на який в позові зазначає позивач, не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Таким чином, як встановлено під час розгляду справи працівником поліції, яким винесено оскаржувану постанову, дані норми Закону виконано не було та обставини наявність яких заперечував позивач були залишені поза увагою, а відтак не з`ясовано, чи дійсно такі обставини мали місце.

Інших доказів на підтвердження факту вчинення позивачем порушення п.п. в) п. 2.3 Правил дорожнього руху, в тому числі відеозапису з технічного приладу чи технічного засобу, які за твердженням сторін використовувалися при нагляді за виконанням правил дорожнього руху, відповідачем суду не надано.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч. 1 ст. 90 КАС України).

Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

Оскільки позивач проти вчинення адміністративного правопорушення заперечує, то відповідач зобов`язаний подати докази на спростування таких заперечень.

На обов`язок та важливість доведення саме відповідачем як суб`єктом владних повноважень правомірності винесення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, правомірності та законності прийнятої постанови вказує Верховний Суд у постановах від 24 квітня 2019 року (справа № 537/4012/16-а), від 08 листопада 2018 року (справа № 201/12431/16-а), від 23 жовтня 2018 року (справа № 743/1128/17), від 15 листопада 2018 року (справа № 524/7184/16-а).

Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви, щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Суд враховує висновки, які викладені у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року та у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) про те, що суд при оцінці доказів у конкретній справі повинен керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом»; таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Доведення «поза розумним сумнівом» означає, що позиція представлена суб`єктом владних повноважень, має бути доведена таким чином, щоб у «розумної (розсудливої) людини» не лишилося «розумного сумніву» що особа винна.

Натомість, допущені під час розгляду справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності порушення та відсутність доказів його вини у вчиненні такого залишають сумнів та вказують на недоведеність його вини у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.5 ст. 121 КУпАП.

Оскільки не доведена вина особи, на яку накладено адміністративне стягнення, то в силу принципу «поза розумним сумнівом» відповідачі не довели правомірності своїх дій та рішень.

Між тим, суд зазначає, що складення постанови з дотриманням вимог ст. 283 КУпАП не є достатнім доказом підтвердження вчиненого особою правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Наведений висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17.

Постанова про адміністративне правопорушення, складена інспектором, не може оцінюватися судом в розумінні ст. ст. 73, 74 КАС України як належний і допустимий доказ, що підтверджує факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 5 ст. 121 КУпАП, оскільки заперечується позивачем, та не спростовуються відповідачами.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач не довів суду правомірність прийнятого рішення, а тому позовні вимоги позивача про скасування оскарженої постанови є підставними та підлягають задоволенню.

Водночас доводи позивача, викладені у позові, щодо обов`язку працівника поліції у даному випадку складати протокол не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

В силу положень ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають, в тому числі, справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту (частини перша, друга, третя, п`ята, шоста, восьма, десята і одинадцята статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 122, частина перша статті 123, 124-1, 125, частини перша, друга і четверта статті 126 КУпАП). Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 254 КУпАП протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу.

Аналіз положень частин першої - третьої статті 258 КУпАП дає підстави для висновку, що їх дія поширюється: 1) на правопорушення, визначені в частині першій цієї статті; 2) у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі; 3) на випадки, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення.

Частина 2 ст. 258 КУпАП надає право Національній поліції не складати протокол про вчинення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Відповідно на ці правовідносини поширюється положення ч. 4 ст. 258 КУпАП, коли уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

За приписами ч. 5 ст. 258 КУпАП, якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі, або порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису).

Таким чином, під час оформлення матеріалів про адміністративні порушення за вчинення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі, зокрема, передбаченого частиною першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 122 КУпАП, у працівників Національної поліції відсутній обов`язок складати протокол про адміністративне правопорушення.

Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07.11.2015 року та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10.11.2015 року за № 1408/27853, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених частинами першою, другою, третьою і п`ятою статті 122 КУпАП.

Згідно з п. 2 розділу ІІІ Інструкції постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою, другою, третьою і п`ятою статті 122 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст. 252 КУпАП посадова особа оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених, зокрема, частиною п`ятою статті 122 КУпАП.

Таким чином, уповноваженими працівниками підрозділів патрульної служби Національної поліції надано право на місці вчинення адміністративного правопорушення від імені органів національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення за адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 122 КУпАП, без складання відповідного протоколу.

Аналогічний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 522/6111/16-а (№ К/9901/11751/18).

В силу положень ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначено ст. 286 КАС України.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

На підставі наведеного та виходячи із встановлених обставин, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАН № 4130658 від 28.04.2021 року, згідно з якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в сумі 510 грн., а справу про адміністративне правопорушення закрити.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року).

Керуючись ст. ст. 2, 9, 76, 77, 90, 241-246, 255, 262, 271, 272, 286 КАС України, суд,

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Скасувати постанову інспектора Хустського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області старшого сержанта поліції Попович Михайла Васильовича про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАН № 4130658 від 28 квітня 2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 121 ч. 5 КУпАП, та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 (п`ятсот десять) гривень, а справу про адміністративне правопорушення закрити.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Хустське районне управління поліції ГУНП в Закарпатській області, що знаходиться за адресою: 90401, м. Хуст вул. 900-річчя Хуста, 29 Закарпатської області.

Відповідач: Інспектор Хустського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області старший сержант поліції Попович Михайло Васильович адреса: 90401, м. Хуст вул. 900-річчя Хуста, 29 Закарпатської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених ч. 2 ст. 299 КАС України.

Судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених ст. 286 КАС України, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Головуючий Бряник М.М.