Справа № 380/9186/20
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
10 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/9186/20 пров. № А/857/4380/21
Стягнуто з Управління Служби безпеки України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби в сумі 87 469,50 грн. (вісімдесят сім тисяч чотириста шістдесят дев`ять гривень 50 копійок). В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
В основу мотивувальної частини прийнятого рішення, більшістю з членів колегії апеляційного суду, було використано правила розрахунку, встановлені Верховним Судом у справі № 480/3105/19, що викладені у постанові від 30 листопада 2020 року.
Як слідує зі змісту положень ч.3 ст.34 КАС України, суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку, яка приєднується до матеріалів справи і є відкритою для ознайомлення.
Хоча і окрема думка, в свою чергу, немає жодного правового значення для результатів розгляду справи, але, відповідно до вимог процесуального закону, виключно саме таким чином суддя у процесуальний спосіб може висловити свою незгоду з прийнятим по справі рішенням суду в цілому та зняти з себе професійну відповідальність за його зміст та подальшу реалізацію.
Таким чином, користуючись наданим КАС України правом, як головуюча суддя по справі, викладаю свою незгоду із наведеним судовим рішенням в частині мотивів, що слугували підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 наказом Служби безпеки України від 28.08.2017 №1008-ОС звільнений з військової служби у запас Служби безпеки України за станом здоров`я (непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час).
Наказом начальника УСБУ у Львівській області від 22.09.2017 №733 ОС ОСОБА_1 виключено з списків особового складу Управління з 25.09.2017.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 25.04.2016 Службою безпеки України, позивач є учасником бойових дій.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.07.2020 року у справі №380/3907/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України у Львівській області щодо ненарахування та невиплати при звільненні ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016-2017 роки; зобов`язано Управління Служби безпеки України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 по 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на дату звільнення з військової служби 25.09.2017. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Із листа Управління СБУ у Львівській області від 23.09.2020 року встановлюється, що на виконання рішення суду, на картковий рахунок ОСОБА_1 в АТ «Універсал Банк» платіжним дорученням №1265 від 28.08.2020 року зачислено 11617,42 грн. грошова компенсація відпустки як учаснику бойових дій.

Вважаючи дії Управління Служби безпеки України у Львівській області щодо не проведення з ним остаточного та повного розрахунку при звільненні протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом, оскільки має право відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Задовольняючи частково позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що факт порушення відповідачем строку розрахунку з позивачем щодо сум індексації при звільненні встановлений судом у справі №380/3907/20, а тому відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на стягнення суми середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку з моменту його звільнення до часу виплати йому відповідних сум (компенсація за щорічну додаткову відпустку, як учаснику бойових дій). При цьому, визначаючи розмір виплати за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції застосував принцип справедливості та співмірності з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача.

При обрахунку середнього заробітку, суд не врахував суму 178174,24, яка була виплачена позивачу частинами: 28.09.2017, 30.10.2017, 26.12.2017, так як вважав, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду про стягнення середнього заробітку.

Зважуючи обставини справи, законодавство та судову практику Верховного Суду, обов`язком судді є дослідження та встановлення обставин судової справи.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору (ч.2 ст.117 КЗпП України).

З системного аналізу вказаних вище норм права вбачається, що законодавцем віднесено до виключних дискреційних повноважень суду визначення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні у випадках, коли спір вирішено на користь працівника частково. При цьому єдиної методології проведення такого розрахунку не існує та розмір відшкодування залежить від фактичних обставин справи, що мають бути встановлені судом.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вважаю, що більшістю з членів колегії суддів безпідставно та необґрунтовано віднесено до суми заборгованості здійснення виплати позивачу премії за липень 2017 року та одноразової грошової допомоги при звільненні. Вказані виплати були виплачені позивачу протягом наступного місяця після звільнення ( 28.09.2017, 30.10.2017), загальний розмір виплат за вказаними позиціями становив 159 575,49 грн., що становить понад 77% від загальної суми, що, на думку позивача, мала бути йому нарахована 25 вересня 2017 року при звільненні з військової служби.

Виплата грошової компенсації вартості неотриманого речового майна здійснюється на підставі Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майна, затвердженого постановою КМУ від 16.03.2016 № 178.

При цьому у відповідності до п.3 зазначеного Порядку грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби або загибелі (смерті) військовослужбовця, а пунктом 4 зазначеного Порядку визначено, що виплата компенсації за недоотримане речове майно здійснюється за заявою (рапортом) військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника) військової частини. Тобто без наявності відповідної заяви (рапорту) відсутні підстави для виплати зазначеної компенсації.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 (п.53 зазначеної постанови).

Вказана обставина була підтверджена у відзиві Управління Служби безпеки України у Львівській області від 08.12.2020 (а.с. 52-54), що підтверджує, що позивач, був повідомлений про те, що грошова компенсація вартості за неотримане речове майно буде виплачена за його заявою (рапортом) після виключення зі списків особового складу. Будь-яких заперечень з цього приводу позивач не висловив.

В подальшому, з позивачем проведено розрахунки 26.12.2017 та 19.09.2019 (а.с. 15), щодо яких спору між позивачем та роботодавцем не існувало, що підтверджується відсутністю судових рішень.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.07.2020 року у справі №380/3907/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України у Львівській області щодо ненарахування та невиплати при звільненні ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016-2017 роки; зобов`язано Управління Служби безпеки України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 по 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на дату звільнення з військової служби 25.09.2017. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Із листа Управління СБУ у Львівській області від 23.09.2020 року встановлюється, що на виконання рішення суду, на картковий рахунок ОСОБА_1 в АТ «Універсал Банк» платіжним дорученням №1265 від 28.08.2020 року зачислено 11617,42 грн. грошова компенсація відпустки як учаснику бойових дій.

З позовом у цій справі позивач звернувся до суду 23.10.2020.

Разом з тим, за правилами частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частин третьої та п`ятої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Водночас, юридично значимими обставинами в межах цих правовідносинах є невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Аналіз законодавчих приписів надає підстави стверджувати, що звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні обмежено строками.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 13.08.2020 у справі № 560/2835/19, від 30.03.2021 у справі № 340/2153/19 та, в постанові Верховного Суду від 13.08.2020 у справі №560/2835/19, від 30.03.2021 у справі №340/2153/19, від 26.05.2021 у справі №380/5093/20 та, відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, є обов`язковими для врахування колегією суддів при вирішенні цієї справи.

Вважаю безпідставним покликання позивача на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.07.2020 у справі №380/3907/20, оскільки вказаним судовим рішенням позивачу фактично було відмовлено у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку з 26.09.2017 по 22.05.2020 в сумі 423 705,70 грн., всі безспірні різні виплати йому здійснено 28.09.2017, 30.10.2017, 26.12.2017, 19.09.2019 окремими зарахуваннями і по яких не було спору, а 28.08.2020 проведено виплату на виконання рішення суду у справі № 380/3907/20, що має зовсім інше юридичне значення.

Таким чином, приходжу до висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача з приводу непроведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні в частині виплати компенсації за невикористані дні основної щорічної відпустки, компенсації і доплати за речове майно та стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки відповідних розрахунків заявлені позивачем з пропуском місячного строку звернення до суду та відсутні правові підстави для поновлення такого строку.

Суддя Н. М. Судова-Хомюк