Справа № 600/1553/20-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2021-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 р. м. Чернівці Справа № 600/1553/20-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Левицький В.К., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області про стягнення коштів.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби;

- стягнути з Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, яка виразилась у несвоєчасній виплаті грошових компенсацій за неотримане речове майно і невикористані дні щорічної додаткової відпустки учаснику бойових дій та одноразової грошової допомоги при звільненні у сумі 346172,40 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що при звільненні з військової служби відповідачем порушено визначені законодавством строки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно і невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а також одноразової грошової допомоги.

Позивач вказував, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій була виплачена 01.09.2020, тобто через 855 календарних днів після звільнення з військової служби; грошова компенсація за неотримане речове майно була виплачена 28.11.2018, тобто через 212 календарних днів після звільнення; одноразова грошова допомога при звільненні була виплачена 09.11.2018, тобто через 193 календарних дні після звільнення.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначав, що нарахування та виплати компенсації позивачу за невикористані у 2016-2018 роках дні додаткової відпустки у сумі 16479,90 грн здійснено на підставі рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 29.07.2020 у справі №600/935/20-а.

На думку відповідача, з позовними вимогами щодо стягнення середньомісячного заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та грошової компенсації за неотримане речове майно позивач мав звернутися у строк, передбачений ч. 5 ст. 122 КАС України

На переконання відповідача, відсутня його вина у невиплаті спірної компенсації в день звільнення, а тому виплата позивачу його середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за наявності спору про його право на певні виплати при звільненні, а не їх розмір, ст. 117 Кодексу законів про працю України не передбачено. З огляду на наведене, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Сторони скористалися правами передбаченими, ст. ст. 163, 164 КАС України, та подали до суду відповідь на відзив, заперечення.

Ухвалою суду від 08.10.2020 відкрито провадження у справі у справі №824/1553/20-а та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 15.12.2020 у справі №824/1553/20-а позов ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області про визнання протиправною бездіяльність та стягнення коштів залишено без розгляду в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилось у несвоєчасній виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно та одноразової грошової допомоги при звільненні.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2021 у справі № 824/1553/20-а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено, а ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 15.12.2020 р. про залишення позову без розгляду за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області про визнання протиправною бездіяльність та стягнення коштів скасовано. Справу направлено до Чернівецького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 03.03.2021 справу прийнято справу до провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилось у несвоєчасній виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно та одноразової грошової допомоги при звільненні. Справу буде розглядатись за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.

Позивач проходив військову службу в органах Служби безпеки України, з якої 30.03.2018 був звільнений та 18.04.2018 виключений зі списків особового складу Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області; останнім днем проходження служби позивача було 30.04.2018; 09.11.2018 Управлінням Служби безпеки України в Чернівецькій області виплачено позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби; 28.11.2018 року позивачу проведено виплату грошової компенсацію за неотримане речове майно.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 29.07.2020 в адміністративній справі № 600/935/20-а, яке набрало законної сили, адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Служби Безпеки України в Чернівецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, - задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.04.2018. Зобов`язано Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 42 календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.04.2018.

На виконання зазначеного рішення суду, 28.08.2020 ОСОБА_1 виплачено компенсацію за невикористану відпустку у сумі 16479,90 грн, що підтверджується видатковим касовим ордером № 184 від 28.08.2020.

Вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби, позивач звернувся до адміністративного суд.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 15.12.2020 у справі №824/1553/20-а, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2021 р., адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби. Стягнуто з Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилось у несвоєчасній виплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки учаснику бойових дій, у розмірі 13782,11 грн.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилось у несвоєчасній виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно та одноразової грошової допомоги при звільненні, суд прийшов до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню повністю з наступних підстав.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Загальні засади проходження в Україні військової служби врегульовано Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі, яку в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України суд враховує до спірних правовідносин.

Спеціальним законодавством щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення військовим не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст. ст. 116, 117 КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.

Вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31.01.2019 по справі №823/2249/18.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У позовній заяві та доданих до неї матеріалів, позивач, керуючись Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, визначив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (невиплату грошової компенсації за неотримане речове майно та одноразової грошової допомоги при звільненні з 01.05.2018 по 01.09.2020) який становить 346172,40 грн.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд зазначає таке.

Метою встановлення відповідальності роботодавця за порушення строків розрахунків при звільненні є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 ст. 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору, фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того, у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц теж окреслила зазначені вище критерії оцінки спірних сум середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зазначивши про обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

Враховуючи наведене та фактичні обставини справи, суд вбачає підстави для стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні позивача керуючись такими мотивами.

Як вже зазначалося судом, основна мета покладення на роботодавця відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України є захист майнових прав працівника у зв`язку із його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне отримання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З матеріалів справи видно, що позивач проходив військову службу в органах Служби безпеки України, з якої 30.03.2018 був звільнений та 18.04.2018 року виключений зі списків особового складу Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області; останнім днем проходження служби позивача було 30.04.2018; 09.11.2018 Управлінням Служби безпеки України в Чернівецькій області виплачено позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби; 28.11.2018 року позивачу проведено виплату грошової компенсацію за неотримане речове майно.

Доводи позивача в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилось у несвоєчасній виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно та одноразової грошової допомоги при звільненні зводяться до того, що відповідачем допущено порушення строків розрахунку виплати грошової компенсації за неотримане речове майно та одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

За наведених міркувань позивач вважає, що сума грошового забезпечення (середнього заробітку) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.05.2018 по 01.09.2020 терміном 855 календарних днів із розрахунку 404,88 грн (середньоденне грошове забезпечення) становить 346172,40 грн.

Як зазначалося вище, рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 15.12.2020 у справі №824/1553/20-а, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2021 р., адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби. Стягнуто з Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилось у несвоєчасній виплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки учаснику бойових дій, у розмірі 13782,11 грн.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні в частині несвоєчасної виплати грошової компенсації за неотримане речове майно та одноразової грошової допомоги при звільненні, суд враховує, що при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби згаданим судовим рішенням бралася до уваги сума виплаченої грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки учаснику бойових дій у розмірі 16479,90 грн.

У заяві по суті позивач стверджував та не заперечувалося відповідачем під час судового розгляду, що відповідачем із порушенням нормативно визначених строків виплачено грошові компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки учаснику бойових дій і за неотримане речове майно та одноразову грошову допомогу при звільненні на загальну суму 212119,05 грн, у т.ч.: грошова компенсація за не отримане речове майно була йому виплачена 28.11.2018, одноразова грошова допомога при звільнені виплачена 09.11.2018, а грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки учаснику бойових дій 01.09.2020.

Враховуючи наведе необхідно зазначити, що відносини публічної служби як різновид трудових відносин повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у позивача можливості стягувати із відповідача надмірні грошові суми, як відповідальність за несвоєчасний розрахунок під час звільнення спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання роботодавця виконувати зобов`язання середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків службовцем.

Аналізуючи обставини справи і такий критерій для зменшення розміру середнього заробітку, як ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, суд зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц зазначає, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було б передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою забезпечення рівня свого життя (пункт 94.5 рішення).

З аналізу даних розміщених на офіційному сайті Національного банку України, встановлено, що на дату звільнення позивача (30.04.2018) розмір облікової ставки НБУ становив 17,0 % річних.

Отже, враховуючи, що фактичний розрахунок з виплати грошової компенсації за неотримане речове майно та одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з позивачем проведено 28.11.2018 у розмірі 195639,15 грн (212119,05 грн 16479,90 грн), період затримки такої виплати (з 30.04.2018 - дата звільнення по 28.11.2018 - дата фактично отримання, складає 7 місяців), 19,0 % (облікова ставка НБУ станом на 30.04.2018) річних від цієї суми становитиме 13694,74 грн (195639,15 грн Х 7/100), а враховуючи загальний період затримки розрахунків (7 місяців) 7998,60 грн, з розрахунку ((13694,74 грн/12) х 7).

Таким чином, з огляду на характер цієї заборгованості, дії позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат (грошової компенсації за неотримане речове майно та одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби), може вважатися виплата у розмірі 7998,60 грн, яка розрахована із врахуванням періоду з часу несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні (30.04.2018) по час фактичного розрахунку з позивачем (28.11.2018).

Важливим критерієм для зменшення розміру середнього заробітку, відповідно до правових висновків Верховного Суду, є період затримки (прострочення) виплати заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

Аналізуючи поведінку позивача у спірних правовідносинах, суд зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звертатися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас, у спірних правовідносинах працівник (у широкому розумінні поняття) має діяти добросовісно, реалізуючи його права, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Суд враховує, що позивач будучи обізнаним із тим, що строки звернення до суду із вимогами стягнення грошового утримання або його складових не застосовуються, міг тривалий час не звертатися в суд з метою штучного збільшення розміру виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Отже, суд дослідивши обставини справи з урахуванням критеріїв, які необхідно враховувати, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, дійшов висновку про відповідність суми 7998,60 грн принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених заходів відповідальності.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Згідно з частиною 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведені норми матеріального права та встановлені по справі обставини, обираючи належний спосіб захисту порушеного права, суд стягує з відповідача на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (грошової компенсації за неотримане речове майно та одноразової грошової допомоги при звільненні), у розмір 7998,60 грн.

Доводи відповідача щодо недотримання позивачем місячного строку звернення до суду з вказаним позовом, суд відхиляє, оскільки постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2021 у справі № 824/1553/20-а встановлено, що звертаючись до суду з вказаним позовом позивач не пропустив строк звернення до суду.

Інші доводи відповідача наведені у відзиві суд не бере до уваги, оскільки вони не спростовують факт затримки розрахунків з позивачем при його звільненні.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на те, що позивач у даній категорії справ звільнений від сплати судового збору, суд не вирішує питання щодо стягнення судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 9, 77, 139, 243, 245, 246 та 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилось у несвоєчасній виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно та одноразової грошової допомоги при звільненні, в розмірі 7998,60 грн.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його складання.

Повне найменування учасників процесу:

позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач - Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області (м. Чернівці, вул. Шевченка, буд. 1-А, ).

Суддя В.К. Левицький