Справа № 826/8324/18
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2021-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8324/18 Суддя (судді) першої інстанції: Шулежко В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Собківа Я.М.,

суддів: Глущенко Я.Б., Черпіцької Л.Т.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 листопада 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ голови комісії з припинення головного управління №104-к від 27.04.2018 «Про звільнення» ОСОБА_2 з посади начальника операційного відділу з нарахування та виплати пенсій №4 управління з координації та контролю за виплатою пенсій із скороченням посади;

- поновити ОСОБА_2 на посаді начальника операційного відділу з нарахування та виплати пенсій №4 управління з координації та контролю за виплатою пенсій, з 27.04.2018;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 28.04.2018;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді начальника операційного відділу з нарахування та виплати пенсій №4 головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_2 заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.02.2019, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.05.2019, відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.09.2019 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.02.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.05.2019 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 листопада 2020 р. позов задоволено повністю.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати вказане рішення та прийняте нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на відсутність правових підстав для поновлення позивача на посаді начальника операційного відділу з нарахування та виплати пенсій № 4 управління з координації та контролю, а також не дослідження та не взяття до уваги судом першої інстанції усіх обставин справи.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 16.10.2001 року призначено за конкурсом на посаду головного спеціаліста підвідділу №2 по нарахуванню та виплаті пенсій Виплатного центру Київського міського управління Пенсійного фонду України.

На виконання Указу Президента України від 22.06.2002 №576/2002 «Про внесення змін до Положення про Пенсійні фонди України», постанови правління Пенсійного фонду України від 27.06.2002 №11-2 «Про утворення головних управлінь Пенсійного фонду України в автономній республіці Крим, областях в містах Києві та Севастополі» та наказу Київського міського управління Пенсійного фонду України №55 від 27.06.2002 «Про внесення змін до положення та структури Київського міського управління Пенсійного фонду України» 31.07.2002 позивача звільнено в порядку переведення в ГУ ПФУ в м. Києві, а з 01.08.2002 - призначено на посаду начальника відділу по нарахуванню та виплаті пенсій №4 управління по нарахуванню та виплаті пенсій ГУ ПФУ в м. Києві за конкурсом, що підтверджується записом трудової книжки №14.

Наказом ГУ ПФУ в м. Києві від 11.04.2017 №142-к позивача попереджено про наступне вивільнення із займаної посади без пропозиції іншої рівнозначної посади державної служби або нижчої посади в державному органі, якому мали передатися повноваження та функції реорганізованого органу.

Наказом ГУ ПФУ в м. Києві від 24.01.2018 №3 оголошено конкурс на зайняття вакантних посад державної служби в ГУ ПФУ в м. Києві та затверджені умови проведення конкурсу на зайняття вакантних посад.

Листом ГУ ПФУ в м. Києві від 24.01.2018 позивача вдруге попереджено про наступне вивільнення з пропозицією нижчих посад: головних спеціалістів, провідних спеціалістів та спеціалістів відповідно до штатного розпису ГУ ПФУ в м. Києві від 22.01.2018 або за умови проходження конкурсного відбору будь-яку іншу посаду. В листі від 24.01.2018 за підписом в.о. начальника ГУ ПФУ в м. Києві Задерейко І.С. відсутня пропозиція іншої рівноцінної посади державної служби та заначено, що після ознайомлення із зазначеним переліком посад, позивачу необхідно подати до служби персоналу управління другий примірник пропозиції з підписом про ознайомлення (із зазначенням дати).

Позивач ознайомилася зі змістом листа ГУ ПФУ в м. Києві від 24.01.2018 та штатним розписом ГУ ПФУ в м. Києві від 22.01.2018, а на другому примірнику листа-пропозиції проставила власний підпис, натомість в нижній частині листа-пропозиції від 24.01.2018 позивачем власноручно написано: «Відповідь щодо погодження надам після відповіді на моє звернення від 24.01.2018».

24.01.2018 позивач направила поштою письмову заяву на ім`я в.о. начальника ГУ ПФУ в м. Києві ОСОБА_3 з питаннями чи наявна в ГУ ПФУ в м. Києві рівнозначна посада, чи відбувається скорочення чисельності або штату працівників, чи погоджена зміна в організації праці з профспілковим органом, яка отримана адресатом 29.01.2018.

24.01.2018 позивач також направила письмову заяву з аналогічними запитаннями на ім`я голови комісії з припинення ГУ ПФУ в м. Києві.

02.02.2018 позивач отримала лист від 01.02.2018 №3671/08/К-739 за підписом голови комісії з припинення ГУ ПФУ в м. Києві з інформацією, що Головним управлінням направлено лист від 10.04.2017 №8139/08 Голові об`єднання первинних профспілкових організацій про реорганізацію відповідача та зазначено, що надання відповіді на питання наявності рівнозначної посади та скорочення чисельності або штату працівників ГУ ПФУ в м. Києві не входить до компетенції голови комісії з припинення головного управління.

05.02.2018 позивач особисто отримала відповідь за підписом в.о. начальника ГУ ПФУ в м. Києві ОСОБА_3 , в якій не надано відповіді щодо наявності чи відсутності в реорганізованому ГУ ПФУ в м. Києві рівнозначної посади та повідомлено, що надання відповіді на питання погодження зміни в організації праці з профспілковою організацією належить до компетенції голови комісії з припинення ГУ ПФУ в м. Києві.

15.02.2018 відповідачем призначено конкурсний відбір на зайняття посад державної служби ГУ ПФУ в м. Києві, в якому позивач участі не приймала.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, діяльність юридичної особи - ГУ ПФУ в м. Києві () припинено 27.04.2018; номер запису 3016815; стан суб`єкта: припинено. Юридичною особою-правонаступником є ГУ ПФУ в м. Києві (), місцезнаходження: 04053, м. Київ, Шевченківський район, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань проведено державну реєстрацію юридичної особи - ГУ ПФУ в м. Києві (), місцезнаходження: 04053, м. Київ, Шевченківський район, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, в Єдиному державному реєстрі (дата запису: 27.04.2018; номер запису 0074949).

Наказом ГУ ПФУ в м. Києві від 27.04.2018 №104-к ОСОБА_2 звільнено з займаної посади у зв`язку зі скороченням посади, згідно з пунктом 4 частини першої статті 83, пунктом 1 частини першої та частини четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з реорганізацією в органах Пенсійного фонду України, яка відбулась відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.03.2017 №203.

ОСОБА_2 02.05.2018 ознайомилася з наказом №104-к від 27.04.2018 про звільнення із займаної посади, про що розписалася у вказаному наказі із зазначенням дати ознайомлення та отримала трудову книжку, що підтверджується записом в особовій картці державного службовця №146.

Не погоджуючись з прийнятим наказом, позивач звернулася з позовом до суду про визнання його протиправним та скасування, поновлення на роботі, а також стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що позивача протиправно звільнено з державної служби, відтак остання підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого вона була протиправно звільнена, а саме на посаді начальника операційного відділу з нарахування та виплати пенсій №4 ГУ ПФУ в м. Києві з 27.04.2018.

Колегія суддів, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про обґрунтованість та правомірність висновків суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно із частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, врегульовані Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII).

Відповідно до статті 43 Закону № 889-VIII підставою для зміни істотних умов державної служби, зокрема, є скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Пункт 4 статті 83 Закону № 889-VIII серед підстав для припинення державної служби виділяє її припинення за ініціативою суб`єкта призначення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII серед підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Частиною третьою цієї ж статті визначено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Отже, процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII регулюється саме нормами Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Так за умовами пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положенням частини другої статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За правилами частин першої-третьої статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Згідно з пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої, третьої статті 492 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція сформульована Верховним Судом України у постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, та підтримується Верховним Судом, зокрема, у постановах від 08 травня 2019 року у справі № 806/1175/17 та від 13 лютого 2020 року у справі №810/1564/17.

Крім іншого, згідно зі статтею 13 Закону № 889-VIII підставами для зміни істотних умов державної служби є ліквідація або реорганізація державного органу, скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку із оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу. Про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 60 календарних днів до зміни істотних умов державної служби. Незгода державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби є підставою для припинення державної служби.

Пунктом 1 частини першої статті 41 Закону № 889-VIIIвстановлено, що державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби;

За умовами частини другої статті 41 Закону № 889-VIII переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

В свою чергу, приписами частини першої статті 43 Закону № 889-VIII визначено підстави для зміни істотних умов державної служби, якими є, зокрема, ліквідація або реорганізація державного органу; зменшення фонду оплати праці державного органу; скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Так у відповідності до частиною 3 статті 43 Закону № 889-VIII зміною істотних умов державної служби вважається зміна: належності посади державної служби до певної категорії посад; основних посадових обов`язків; умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення; режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу; місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).

В силу частини 4 статі 43 Закону № 889-VIII про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 60 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати.

У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби.

Відповідно до частини 5 статті 43 Закону № 889-VIII у разі незгоди державного службовця із зміною істотних умов державної служби він має право оскаржити відповідне рішення в порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.

Водночас, пунктом 6 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII передбачено, що державна служба припиняється у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону).

Таким чином, нормами ч. 4 ст. 43 Закону № 889-VIII передбачено форми незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби, а саме: подання заяви про звільнення на підставі п. 6 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» та подання заяви про переведення на іншу запропоновану посаду.

Якщо протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.

З матеріалів справи вбачається, що 29.03.2017 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №203 «Про утворення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві». Даною постановою затверджено перелік територіальних органів Пенсійного фронду України, які реорганізуються шляхом злиття, а саме: Правобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві та Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві реорганізовано шляхом злиття та створено нову юридичну особу - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Так, в ГУ ПФУ в м. Києві відбулось скорочення чисельності працівників та зменшення кількості штатних посад, а тому суд приходить до висновку, що в даному випадку фактично мали місце зміни в організації виробництва і праці, а саме: скорочення чисельності або штату державних службовців, що є однією із підстав припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до ст. 87 Закону № 889-VIII, що було зазначено у оскаржуваному наказі підставою для звільнення позивача.

З доводів апелянта вбачається, що після затвердження структури всім державним службовцям, в тому числі і ОСОБА_2 була надана пропозиція, яка оформлена у вигляді листа-попередження з копією штатного розпису ГУ ПФУ в м. Києві із зазначеним переліком вакантних посад, на які може претендувати позивач (копію даного листа представником позивача було додано до матеріалів позовної заяви).

24 січня 2018 року наказом № З ГУ ПФУ в м. Києві було оголошено конкурс на зайняття посад державної служби в ГУ ПФУ в м. Києві.

Відповідно виконуючим обов`язки начальника ГУ ПФУ в м. Києві всім державним службовцям категорії «Б» управлінь Фонду в м. Києві, які припиняються, було запропоновано зайняття посади головних спеціалістів, провідних спеціалістів або за умови проходження конкурсного відбору - будь-яку іншу посаду відповідно до штатного розпису.

24 січня 2018 року позивач була ознайомлена з даним наказом та переліком, що підтверджується особистим підписом позивача (копію даного листа з підписом позивача було подано відповідачем разом із відзивом до суду для приєднання до матеріалів судової справи).

Як стверджує апелянт, позивач не виявила бажання зайняти посаду головного або провідного спеціаліста, яка була запропонована відповідно до листа, крім того позивач не виявила бажання брати участь у конкурсі на зайняття вакантної посади категорії «Б» та підтвердити свій професійний рівень, як це зробили інші працівники.

Натомість, як випливає з матеріалів справи, всупереч вищенаведеним законодавчим приписам трудового законодавства, відповідачем одночасно із попередженням ОСОБА_2 про звільнення, не було запропоновано останній жодної вакантної посади, що, зокрема, підтверджується змістом наказу ГУ ПФУ в м. Києві №142-к від 11.04.2017 про попередження щодо наступного вивільнення із займаної посади.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, наданими доказами підтверджені обставини, що на письмові заяви позивача від 24.01.2018 з приводу наявності рівнозначних посад в реорганізованому органі Пенсійного фонду, які були адресовані в.о. начальника ГУ ПФУ в м. Києві ОСОБА_3 та голові комісії з припинення ГУ ПФУ в м. Києві, відповідач у листі від 01.02.2018 №3671/08/К-739 та відповіді від 05.02.2018 не зазначив про їх наявність або відсутність.

Втім, лише 24.01.2018 позивачу та іншим працівникам направлено копію штатного розпису ГУ ПФУ в м. Києві від 22.01.2018 з переліком вакантних посад, з яким ОСОБА_2 була ознайомлена 24.01.2018.

Щодо тверджень апелянта, що в Положенні про управління з питань виплати пенсії ГУ ПФУ в м. Києві значно розширено повноваження та передбачено нові завдання і функції даного управління, які були відсутні, у порівнянні з обсягом повноважень управління до реорганізації, колегія суддів підкреслює, що посада начальника операційного відділу з нарахування та виплати пенсій № 4 управління з координації та контролю за виплатою пенсій, яку позивач обіймала до звільнення, належить до однієї групи оплати праці, як і посада начальника відділу з питань виплати пенсій №№ 1-5 Управління з питань виплати пенсій в новоутвореному органі Пенсійного фонду, оскільки розміри посадових окладів обох посад є однаковими - 6 000,00 грн., що підтверджується штатним розписом на 2018 рік від 29.01.2018 реорганізованого головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві () та штатним розписом на 2018 рік від 29.01.2018 правонаступника-Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (),

Більш того, функціональні (посадові) обов`язки начальника операційного відділу з нарахування та виплати пенсій № 4 управління з координації та контролю за виплатою пенсій, яку позивач обіймала до звільнення, що визначені пунктами 5.16-5.19 положення, затвердженого наказом №135 від 28.09.2016 про управління з координації та контролю за виплатою пенсій головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві () та посадовою інструкцією начальника відділу з координації та контролю за виплатою пенсій головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві () від 03.01.2012 нічим не відрізняються від посадових обов`язків начальника відділу з питань виплати пенсій №№ 1-5 Управління з питань виплати пенсій в новоутвореному органі Пенсійного фонду, що визначені пунктами 5.17.-5.22. Положення, затверджено наказом №1 від 22.01.2018 про управління з питань виплати пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві ().

Крім іншого, з наданих позивачем доказів, які правомірно були враховані судом першої інстанції при розгляді справи, станом на 12.06.2018 були наявні вакантні посади державної служби категорії «Б» в ГУ ПФУ в м. Києві, зокрема, посади начальника відділу з питань виплати пенсій №№1,5 Управління з питань виплати пенсій, які на думку суду, є рівнозначними посаді, яку позивач обіймала до звільнення. Така інформація міститься на офіційному сайті Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (https://www.pfu.gov.ua/kv/359-informatsiya-pro-rezultaty-konkursu-na-zajnyattya-vakantnyh-posad-derzhavnoyi-sluzhby-kategoriyi-b-i-v-v-lovnomu-pravlinni-pensijnogo-fondu-ukrayiny-v-m-kyyevi/), (інформація) є публічною та загальнодоступною.

Зазначені вище посади були вакантними до моменту звільнення позивача, проте, вони не пропонувалися позивачу у встановленому законом порядку, що не заперечується апелянтом.

Вказані вище обставини додатково підтверджуються висновком робочої групи Міжрегіонального управління Національного агентства України з питань державної служби у м. Києві, Київській, Чернігівській та Черкаській областях у довідці від 17.03.2018, згідно якого на думку робочої групи відповідно до ч.5 ст.22, ст.41 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_2 мала бути запропонована без обов`язкового проходження конкурсу рівнозначна/рівноцінна посада в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві, юрисдикція якого поширюється на територію однієї або кількох областей, м. Києва або м. Севастополя.

Щодо тверджень апелянта, що судом першої інстанції не було взято до уваги положення ст. 43 КЗпП, якою передбачається розірвання трудового договору, за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, колегія суддів зазначає, що 24.01.2018 позивач письмово зверталася до в.о. начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві Задерейко І.С. та голови комісії з припинення головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з приводу погодження змін в організації праці з профспілковим органом.

Судом першої інстанції досліджено, що В.о. начальника ГУ ПФУ в м. Києві Задерейко І.С. в листі від 05.02.2018 повідомила, що надання відповіді на питання погодження зміни в організації праці з профспілковою організацією належить до компетенції голови комісії з припинення ГУ ПФУ в м. Києві. При цьому, у листі від 01.02.2018 №3671/08/К-739 за підписом голови комісії з припинення ГУ ПФУ в м. Києві зазначено, що Головним управлінням направлено лист від 10.04.2017 №8139/08 Голові об`єднання первинних профспілкових організацій про реорганізацію шляхом злиття Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у зв`язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови від 29.03.2017 №203 «Про утворення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві». Натомість зазначені дії ГУ ПФУ в м. Києві розцінюються судом, як невиконання вимог ст.43, ч.2 ст.49-4, ст.252 КЗпП України, ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» щодо звільнення позивача.

Разом з цим, матеріали справи не містять належних доказів, що відповідач звертався з обґрунтованим письмовим поданням про розірвання трудового договору з позивачем до керівництва об`єднаних первинних профспілкових організацій ГУ ПФУ в м. Києві, відтак, з наведеного вбачається, що позивач не викликався та не був присутнім на засіданнях профспілкового органу під час викладу й обґрунтування подання роботодавцем щодо скорочення посади позивача, звільнення його з займаної посади, що суперечить змісту ст.43, ч.2 ст.49-4, ст.252 КЗпП України та ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Наведені обставини додатково підтверджуються відповіддю Голови об`єднаних первинних профспілкових організацій ГУ ПФУ в м. Києві від 22.06.2018 вих.№5-ППО на адвокатський запит від 15.06.2018, згідно якої керівництво об`єднаних первинних профспілкових організацій ГУ ПФУ в м. Києві дійшло висновків про порушення відповідачем ч.5 ст.22 Закону України «Про державну службу», ст.252 КЗпП України, ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», а також п.6.2. Колективного договору, так як працівників, які обрані до виборного органу можуть звільнити лише при ліквідації установи, а слово «ліквідація» не значиться у постанові Кабінету Міністрів України від 29.03.2017 №203.

З огляду на вищевикладене, з урахуванням висновків суду першої інстанції, на переконання колегії суддів, позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування наказу голови комісії з припинення головного управління №104-к від 27.04.2018 «Про звільнення» ОСОБА_2 з посади начальника операційного відділу з нарахування та виплати пенсій №4 управління з координації та контролю за виплатою пенсій із скороченням посади, а також поновлення ОСОБА_2 на посаді начальника операційного відділу з нарахування та виплати пенсій №4 управління з координації та контролю за виплатою пенсій, з 27.04.2018 є такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, колегія суддів підкреслює, що жодних заперечень відповідача щодо висновків суду першої інстанції в частині стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 28.04.2018, доводи апеляційної скарги не містять, а відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу лише за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» визначений порядок обчислення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п.5 зазначеного Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства (абзац другий, третій пункту 8 Порядку).

Як встановлено судом першої інстанції, згідно з довідкою ГУ ПФУ в м. Києві від 05.06.2018 №13077/05 заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи, а саме за березень та квітень 2018 року складала 35 100, 00 грн. (17 100,00 грн. + 18 000, 00 грн.).

Загальна кількість робочих днів за останні 2 календарні місяці роботи - 40 днів (у березні 2018 року - 21, у квітні 2018 року - 19).

Таким чином, середньоденна заробітна плата становить - 877,50 грн. (35 100, 00 грн./40 р.д.).

Кількість днів вимушеного прогулу починаючи з 28.04.2018 по 05.08.2019 складає 315 днів (169 р.д. у 2018р. + 146 р.д. у 2019р.) (з урахуванням листів Міністерства соціальної політики України від 19.10.2017 №224/0/103-17/214 «Щодо норми тривалості робочого часу» та від 08.08.2018 №78/0/206-18 «Щодо розрахунку норми тривалості робочого часу на 2019 рік».

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу позивача становить 276 412,50 грн. (877,50 грн. х 315 р.д.), що не заперечується та не спростовано апелянтом.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Всі наведені апелянтом доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 листопада 2020 р. - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач Собків Я.М.

Суддя Глущенко Я.Б.

Суддя Черпіцька Л.Т.