Справа № 640/25325/19
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2021-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Кондраток А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної податкової служби на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом Акціонерного товариства «Державна продовольча-зернова корпорація України» до Офісу великих платників податків Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень,-

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство «Державна продовольча-зернова корпорація України» (далі - позивач, АТ «ДПЗКУ») звернулось до суду з даним позовом, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 27.08.2019 № форми «В1», яким встановлено завищення суми бюджетного відшкодування з ПДВ в розмірі 1 681 096 грн. за квітень 2019 року та застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 840 548 грн, та № форми «В4», яким встановлено завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на суму 20 116 682 грн. за квітень 2019 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні податкові повідомлення-рішення прийняті на підставі необґрунтованих висновків відповідача щодо встановлених в ході перевірки порушень Товариством вимог податкового законодавства під час формування податкової звітності за результатами здійснення господарських операцій із контрагентами-постачальниками ТОВ «Тера Профі», ТОВ «Олівін Групп», ТОВ «Вега-СГ» та ТОВ «Вітагро Інвест» у лютому-травні 2019 року. Позивач зазначає, що господарські відносини із вказаними контрагентами є реальними, підтверджені належними й достатніми первинними документами та пов`язані із господарською діяльністю позивача.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року адміністративний позов задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено обґрунтованості висновків перевірки та правомірності податкових повідомлень-рішень.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Свої доводи обґрунтовує тим, що оскаржувані рішення прийнято відповідачем правомірно і у відповідності до вимог чинного податкового законодавства, оскільки обставини, викладені в акті перевірки, вказують на нереальність здійснення господарських операцій по взаємовідносинах між позивачем та ТОВ «Тера Профі», ТОВ «Олівін Групп», ТОВ «Вега-СГ» та ТОВ «Вітагро Інвест».

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вказуючі про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду представники сторін до суду не прибули, що не перешкоджає розгляду справи, тому згідно п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що посадовими особами відповідача відповідно до наказу від 19.06.2019 № 1326 «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки АТ «ДПЗКУ» та направлень на перевірку від 25.06.2019 №567 та №568 проведено позапланову виїзну перевірку АТ «ДПЗКУ» по декларації з податку на додану вартість за квітень 2019 року (реєстраційний номер від 20.05.2019) з урахуванням уточнюючих розрахунків з метою перевірки відповідності формування від`ємного значення з податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. грн.

За результатами проведеної перевірки складено акт від 19.07.2019 №2238/28-10-41-01/37243279, в якому зафіксовано порушення, а саме:

- пункту 44.1 статті 44, пунктів 198.1, 198.2, 198.3, статті 198, пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду у сумі 20 116 682 грн., яка підлягає зменшенню;

- пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, що призвело до завищення сум, які підлягають бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку на суму 1 681 096 грн.

На підставі акту перевірки Офісом ВПП прийнято податкові повідомлення-рішення від 27.08.2019 № форми «В1», яким встановлено завищення суми бюджетного відшкодування з ПДВ в розмірі 1 681 096 грн. за квітень 2019 року та застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 840 548 грн. та № форми «В4», яким встановлено завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на суму 20 116 682 грн. за квітень 2019 року.

Позивач оскаржив вказані податкові повідомлення-рішення в адміністративному порядку шляхом подання відповідної скарги до ДПС України, проте, рішенням ДПС України від 13.11.2019 №9302/6/99-00-08-05-02 скаргу АТ «ДПЗКУ» залишено без задоволення, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення - без змін.

Не погоджуючись із рішеннями контролюючого органу та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів суду, що діяв правомірно, з чим погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Так, згідно з п.185.1. ст.185 Податкового кодексу України (далі - ПК України)об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст. 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Відповідно до п.198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Статтею 200 ПК України передбачено порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 ПК України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Пунктом 200.4 статті 200 ПК України встановлено, що при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з п. 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 2001.3 статті 2001 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу;

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до п. 2001.3 ст. 2001 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Пунктом 198.3 ст.198 ПК України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно, враховуючи визначення виникнення права на віднесення сум податку до податкового кредиту, встановленого абз. «а» п.198.1 ст.198 ПК України, необхідно врахувати п.198.2 ст.198 Кодексу, яким встановлено дату виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту.

За визначенням п.198.6 ст.198 Кодексу не відноситься до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11ст.201 цього Кодексу. При цьому, відповідно до п.201.7 ст.201 Кодексу податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Наведені свідчить про те, що податкові наслідки у вигляді формування витрат та податкового кредиту є правомірними лише у випадку реального виконання господарської операції та її підтвердження належними первинними документами, що відповідають критерію повноти та достовірності інформації про юридичний факт і дозволяють встановити дійсний рух активів у процесі виконання господарської операції.

Відповідно до п. 2.1 розділу 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 24.05.1995 року № 88, - 2.1. Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Проведення господарських операцій суб`єкта господарювання, за змістом ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», повинен підтверджуватися первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. Згідно ч. 2 ст. 3 цього Закону на даних бухгалтерського обліку базується фінансова, податкова, статистична та інша звітність.

Для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій, водночас, господарська операція пов`язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Як вказує Верховний Суд, зокрема, в постанові від 28.04.2020 у справі № 826/15568/16, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку. Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 27.03.2018 у справі №816/809/17, норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

При цьому, чинне законодавство не ставить умову виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, адже, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань. А відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у справах «Булвес» АД проти Болгарії» (рішення від 22 січня 2009 року за заявою №3991/03), «Бізнес Супорт Центр» проти Болгарії» (рішення від 18 березня 2010 року за заявою №6689/03), «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (рішення від 23 липня 2002 року за заявою №36985/97), «Полторацький проти України» (рішення від 29 квітня 2003 року за заявою №38812/97) вказав на правило «індивідуальної юридичної відповідальності», за яким платник податків не повинен нести відповідальність за порушення допущені його контрагентами, зокрема щодо неможливості покладення на платника податків відповідальності за невиконання її постачальником обов`язків щодо декларування ПДВ за умови відсутності доказів наявності шахрайської схеми щодо ПДВ, про яку компанія заявник була обізнана чи могла бути обізнана.

Тобто, вирішення податкових спорів із урахуванням принципу індивідуальної відповідальності платника податків цілковито узгоджується із наведеною практикою Європейського суду з прав людини.

Так, за встановленими у справі обставинами, між AT «ДПЗКУ» та ТОВ «Тера-Профі» укладено договір поставки від 19.02.2019 №15 та від 25.05.2019 №1. Предметом даних договорів є поставка зерна українського походження врожаю 2018 року та олії соняшникової нерафінованої.

За результатом вказаних господарських операцій з ТОВ «Тера-Профі» AT «ДПЗКУ» віднесено суми ПДВ, сплачені у вартості вказаних товарів до суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду та суми, які підлягають бюджетному відшкодуванню по взаємовідносинах з ТОВ «Тера Профі» за квітень 2019 року у розмірі 844 548,64 грн.

Також, між AT «ДПЗКУ» в особі філії AT «ДПЗКУ» «Ізюмський КХП» та ТОВ «Олівін Групп» укладено Договір постачання незернової сировини від 20.03.2019 №19/19.

Придбаний у ТОВ «Олівін Групп» товар, позивачем реалізовано до кінцевого споживача ТОВ «Слов`янська хохлушка» у вигляді комбікормів.

За результатом вказаних господарських операцій з ТОВ «Олівін Групп» AT «ДПЗКУ» віднесено суми ПДВ, сплачені у вартості вказаних товарів, до суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду та суми, які підлягають бюджетному відшкодуванню по взаємовідносинах з ТОВ «Олівін Групп» за квітень 2019 року у розмірі 69 556, 62 грн.

Також, між AT «ДПЗКУ» та ТОВ «Вега-СГ» укладено ряд договорів поставки від 30.01.2019 та 06.02.2019 та додаткові угоди до них, предметом яких є зерно українського походження врожаю 2018 року.

При цьому, придбаний у ТОВ «Вега-СГ» товар позивачем експортовано до Китаю за зовнішньоекономічними контрактами №EXP311018-FC/1 від 31.10.2018, №EXP250718-FC від 25.07.2018, №EXP291118-FC від 29.11.2018, №EXP311018-FC/3 від 31.10.2018, №EXP311018-FC/2 від 31.10.2018, що підтверджується матеріалами справи.

За результатом вказаних господарських операцій з ТОВ «Вега-СГ» AT «ДПЗКУ» віднесено суми ПДВ, сплачені у вартості вказаних товарів, до суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду та суми, які підлягають бюджетному відшкодуванню по взаємовідносинах з ТОВ «Вега-СГ» за квітень 2019 року у розмірі 13 469 403, 04 грн.

Також, між AT «ДПЗКУ» та ТОВ «Вітагро Інвест» укладено договір поставки від 04.03.2019, предметом якого є зерно українського походження врожаю 2018 року.

Придбаний у ТОВ «Вітагро Інвест» товар позивачем експортовано до Лівану, Єгипту, Іспанії, Ізраїлю за зовнішньоекономічними контрактами №ЕХР150519-FC від 15.05.2019, №ЕХР170519-FC від 17.05.2019,?№EXP030419-FC/2 від 03.04.2019, №EXP270519-FC від 27.05.2019, №EXP130619-FC від 13.06.2019, №EXP300519-FC від 30.05.2019, №ЕХР290519-FC/2 від 29.05.2019, №EXP290519-FC від 29.05.2019, що підтверджується матеріалами справи.

За результатом вказаних господарських операцій з ТОВ «Вітагро Інвест» AT «ДПЗКУ» віднесено суми ПДВ, сплачені у вартості вказаних товарів, до суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду та суми, які підлягають бюджетному відшкодуванню по взаємовідносинах з ТОВ «Вітагро Інвест» за квітень 2019 року у розмірі 7 402 940, 94 грн.

На підтвердження реальності здійснених операцій з ТОВ «Тера Профі», ТОВ «Олівін Групп», ТОВ «Вега-СГ» та ТОВ «Вітагро Інвест» позивачем до перевірки були надані первинні документи, а саме: копії договорів поставки, копії видаткових накладних, копії розрахунків на оплату, копії зовнішньоекономічних контрактів, копії товаротранспортних накладних платіжні доручення, при цьому, відповідачем жодних недоліків у наданих документах не встановлено.

Позивачем також було надано належним чином оформлені складські квитанції, які є специфічними документами, що підтверджують операції з придбання зерна.

Стверджуючи про нереальність вказаних господарських операцій АТ «ДПЗКУ» з контрагентами, відповідач в акті перевірки, спираючись на аналіз інформаційних систем ДПС України, зазначив про відсутність у контрагентів працюючих, об`єктивно необхідних для здійснення господарської діяльності, яка потребує значного обсягу трудовитрат зважаючи на обсяги операцій; відсутність основних фондів, а саме виробничих потужностей, приміщень та будь якого іншого нерухомого майна; відсутність супутніх платежів, що характерні для ведення будь-якої господарської діяльності, в тому числі комунальні платежі, оренда приміщень та паркомісць, послуги зв`язку та ін.; відсутність матеріально-технічної і технологічної можливості здійснення перевезення (навантаження, розвантаження), тимчасового зберігання відповідних обсягів товару (його фізичного руху) в обмеженні проміжки часу та відсутність даних, що підтверджували б придбання послуг з транспортування, експедирування та оренди складів для зберігання товарів.

Також відповідач посилався на наявність кримінальних проваджень стосовно контрагентів АТ «ДПЗКУ» по ланцюгу постачання.

Позивач, в свою чергу, заперечуючи вищенаведені доводи контролюючого органу, зауважив, що при укладенні контрактів з ТОВ «Тера Профі», ТОВ «Олівін Групп», ТОВ «Вега-СГ» та ТОВ «Вітагро Інвест» перевірив кожного контрагента в публічних реєстрах, а саме: в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з метою перевірки реєстраційних даних; в Єдиного державного реєстру судових рішень на наявність судових рішень за участю контрагента; в реєстрі платників ПДВ на наявність статусу у контрагента платника ПДВ; в реєстрі сумнівності платника податку та наявності заборгованості з податків з метою встановлення реальності контрагента та відсутності заборгованості зі сплати податків. Жодний контрагент на момент укладення договорів не викликав у позивача сумніву щодо реальності та податкової сумлінності.

На погляд судової колегії, доводи позивача з урахуванням ретельно здійсненого аналізу первинних документів, обґрунтовано були покладені судом першої інстанції в основу оскаржуваного судового рішення.

Щодо посилань відповідача на інформацію, здобуту під час розслідування кримінальних проваджень №0002035, №0000064 та №0004299, суд першої інстанції, застосовуючи висновки Верховного Суду, викладені у справах по аналогічним правовідносинам, правильно зазначає, що сам факт порушення кримінальної справи та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб`єктів, в рамках такої кримінальної справи, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків усіх господарських операцій, проведених позивачем та його контрагентами, факт наявності вироку, ухваленого у кримінальному провадженні, не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій, внаслідок чого існує нагальна потреба перевіряти доведеність кожного податкового правопорушення та здійснювати комплексне дослідження всіх складових господарських операцій, враховуючи обставини, встановлені вироком, який набрав чинності, період часу, за який такі обставини встановлені, а також конкретну особу та наслідки її дій для реалізації конкретних господарських операцій..

Колегія суддів зауважує, що ні на момент проведення податкової перевірки та фіксації її наслідків, ні станом на час розгляду даної справи в суді, вироки або рішення про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності щодо посадових осіб ТОВ «Тера Профі», ТОВ «Олівін Групп», ТОВ «Вега-СГ» та ТОВ «Вітагро Інвест» та їх постачальників - відсутні.

Отже, висновки відповідача про нереальність вказаних господарських операцій між позивачем та зазначеними вище контрагентами ґрунтуються на неналежних доказах та припущеннях контролюючого органу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , що за наявності належним чином оформлених позивачем первинних документів, які підтверджують придбання товарів у вказаних контрагентів та їх подальше використання у господарській діяльності, вказані висновки відповідача є необґрунтованими.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 234, 250, 308, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної податкової служби - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Карпушова

А.Г. Степанюк