Справа № 640/1181/20
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2021-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/1181/20 Головуючий у 1 інстанції: Мазур А.С.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Кобаля М.І.

Коротких А.Ю.

За участю секретаря Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Апарату Верховної Ради України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому просила:

- визнати протиправним і скасувати розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України від 19.12.2019 року №3559-к про звільнення ОСОБА_1 з посади головного консультанта;

- поновити ОСОБА_1 на державній службі на посаді головного консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики з 19 грудня 2019 року;

- стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 19 грудня 2019 року до дня поновлення на роботі із розрахунку середньоденної заробітної плати 1 961,40 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України від 19.12.2019 року №3559-к "Про звільнення ОСОБА_1 з посади головного консультанта". Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики з 20.12.2019. Стягнуто з Апарату Верховної Ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного в розмірі 338 668,71 грн . (триста тридцять вісім тисяч шістсот шістдесят вісім гривень 71 коп.) з відрахуванням з цієї суми податків та обов`язкових платежів. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики з 20.12.2019. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 25 021,99 грн. з відрахуванням з цієї суми податків та обов`язкових платежів.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Апарат Верховної Ради України звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що на дату звільнення позивача з посади державної служби - 19 грудня 2019 року, стаття 87 Закону України «Про державну службу» існувала в іншій редакції. Також, апелянт зазначає, що, звільняючи позивача, на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», відповідач запропонував їй наявні вакантні посади в Апараті Верховної Ради України, що, у даному випадку, було правом відповідача, а не обов`язком.

21 травня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 12 березня 2008 року №2957 ОСОБА_1 з 06 березня 2008 року призначена на посаду консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики з випробувальним терміном шість місяців.

Згідно розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України від 16 березня 2011 року №1603, після звільнення з посади консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної справи ОСОБА_1 з 16 березня 2011 року призначена на посаду консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, банківської діяльності, податкової та митної політики.

Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 15 травня 2013 року №1152 ОСОБА_1 з 01 квітня 2013 року призначено на посаду консультанта за рахунок посади старшого консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної справи, звільнивши її з посади консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, банківської діяльності, податкової та митної політики.

Відповідно до розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України від 21 липня 2014 року №3767, ОСОБА_1 18 липня 2014 року призначена на посаду старшого консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики після звільнення її з посади консультанта цього секретаріату.

Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України від 31 березня 2016 року №597-к, ОСОБА_1 з 01 квітня 2016 року призначено на посаду головного консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики після звільнення з посади старшого консультанта цього ж секретаріату.

Постановою Верховної Ради України від 29 серпня 2019 року №19-ІХ "Про перелік, кількісний склад і предмети відання комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання" утворено 23 комітети Верховної Ради України дев`ятого скликання, встановлено кількісний склад народних депутатів України, які можуть входити до складу комітетів, визначено предмети відання комітетів.

Розпорядженням першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України від 19 вересня 2019 року №2270-к "Про затвердження структури та штатної чисельності секретаріатів комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання" визначено, зокрема, структуру секретаріатів комітетів Верховної Ради України, штатна чисельність яких становила 350 одиниць. Зокрема, на базі секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань фінансової політики і банківської діяльності та секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики утворено секретаріат Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики та затверджено його структуру штатною чисельністю в кількості 22 штатні одиниці: керівник секретаріату - 1; заступник керівника секретаріату - 3; головний консультант - 17; старший консультант - 1.

Водночас, указаним розпорядженням Управлінню кадрів разом з Управлінням справами Апарату Верховної Ради України доручено, відповідно до частини третьої статті 87 Закону України "Про державну службу", здійснити заходи, пов`язані із змінами, передбаченими цим розпорядженням, та вжити заходів щодо працевлаштування працівників секретаріатів комітетів Верховної Ради України з урахуванням перерозподілу предметів відання комітетів та фаху державних службовців.

У зв`язку з викладеним, 23 вересня 2019 року ОСОБА_1 письмово попереджено про можливе наступне звільнення через два місяці від дня цього попередження, що нею не заперечується.

02 грудня 2019 року ОСОБА_1 запропоновано для працевлаштування посаду головного консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики, з якою вона погодилася. Проте, її призначення на цю посаду не відбулося.

17 грудня 2019 року ОСОБА_1 письмово запропоновано низку посад для працевлаштування, з якими вона не погодилася, стверджуючи, що жодна з них не відповідає її професії чи спеціальності.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 19 грудня 2019 року №3559-к ОСОБА_1 звільнена з посади головного консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики, відповідно до пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 87 Закону України "Про державну службу", пункту 1 статті 40, статті 44 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з реорганізацією секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики та на підставі розпорядження Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України - керуючого справами від 19 вересня 2019 року №2270-к "Про затвердження структури та штатної чисельності секретаріатів комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання".

Не погоджуючись із звільненням, позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус комітетів Верховної Ради України, їх функції та організаційні основи діяльності визначає Закон України «Про комітети Верховної Ради України» від 04.04.1995 року № 116/95-ВР (далі - Закон № 116/95-ВР, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Положеннями частини 1 статі 1 Закону № 116/95-ВР визначено, що Комітет Верховної Ради України (далі - комітет) - орган Верховної Ради України, який утворюється з числа народних депутатів України для здійснення за окремими напрямами законопроектної роботи, підготовки і попереднього розгляду питань, віднесених до повноважень Верховної Ради України, виконання контрольних функцій.

Комітет відповідальний перед Верховною Радою України і підзвітний їй.

Діяльність комітетів координує Голова Верховної Ради України згідно з Конституцією України та в порядку, встановленому Регламентом Верховної Ради України.

За приписами ч.ч. 1-2 ст. 5 Закону № 116/95-ВР, Верховна Рада України затверджує кількість комітетів, їх назви та предмети відання. Кількість комітетів, їх назви та предмети відання можуть бути змінені за рішенням Верховної Ради України нового скликання до вирішення питання про формування персонального складу комітетів.

Мінімальна та максимальна кількість осіб, які можуть входити до складу одного комітету, визначається постановою Верховної Ради України.

Частиною 4 статті 5 Закону № 116/95-ВР передбачено, що Верховна Рада України може утворити новий або ліквідувати раніше створений комітет, змінити назву комітету чи предмет його відання. При утворенні нового комітету одночасно приймається рішення про його предмет відання та персональний склад із одночасним внесенням змін до рішення Верховної Ради України про кількісний склад комітетів.

У відповідності до ч. 5 ст. 5 Закону № 116/95-ВР, порядок підготовки і розгляду Верховною Радою України питань про утворення, ліквідацію комітетів, зміну їх назв чи предметів відання, обрання, зміни їх керівництва та персонального складу визначається на основі Конституції України цим Законом та Регламентом Верховної Ради України.

Положеннями статті 54 Закону України «Про комітети Верховної Ради України» визначено правовий статус секретаріатів комітетів.

Згідно ч.ч 1-2 ст. 54 Закону № 116/95-ВР, секретаріат комітету Верховної Ради України є структурним підрозділом Апарату Верховної Ради України, який підпорядковується комітету і Керівнику Апарату Верховної Ради України.

Секретаріати комітетів здійснюють організаційно-інформаційне, консультативно-правове, методичне забезпечення діяльності комітетів, організацію проведення засідань комітетів, слухань у комітетах, роботи підкомітетів комітетів та діяльності членів комітету, що пов`язана з вирішенням питань, віднесених до предметів відання комітетів.

У відповідності до ч. 3 ст. 54 Закону № 116/95-ВР, структура і чисельність працівників секретаріатів комітетів за поданням комітетів установлюються розпорядженням Голови Верховної Ради України в межах затвердженої Верховною Ради України чисельності Апарату Верховної Ради України.

В силу вимог статті 56 Закону № 116/95-ВР, права, обов`язки працівників секретаріатів комітетів визначаються Законом України "Про державну службу", цим та іншими законами України.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Пунктом 3 частини 1 статі 2 вищевказаного Закону № 889-VIII визначено, що керівник державної служби в державному органі (далі - керівник державної служби) - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 17 Закону № 889-VIII, повноваження керівника державної служби здійснюють у державних органах, посади керівників яких належать до посад державної служби, - керівник відповідного органу.

Пунктом 4 частини 2 статті 17 Закону № 889-VIII передбачено, що керівник державної служби призначає громадян України, які пройшли конкурсний відбір, на посади державної служби категорії "Б" і "В", звільняє з таких посад, відповідно до цього Закону.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 31 Закону № 889-VIII, прийняття рішення про призначення на посади державної служби категорій "Б" і "В" приймається керівником державної служби, якщо інше не передбачено законом.

Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року № 769 затверджено «Положення про Апарат Верховної Ради України» (далі - Положення №769).

Пунктом 1 розділу І вищевказаного Положення №769 визначено, що Апарат Верховної Ради України (далі - Апарат) є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Приписами п. 2 розділу І Положення №769 передбачено, що Апарат у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, постановами Верховної Ради України, розпорядженнями Голови Верховної Ради України та Керівника Апарату, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 14 розділу ІІ Положення №769, Керівник Апарату, зокрема: забезпечує діяльність Апарату відповідно до Регламенту Верховної Ради України та цього Положення; здійснює загальне керівництво, організацію і координацію роботи структурних підрозділів Апарату; здійснює загальне керівництво щодо добору і розстановки кадрів в Апараті, формування кадрового резерву, організації навчання та підвищення кваліфікації працівників Апарату.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 19 грудня 2019 року №3559-к, відповідно до пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 87 Закону України "Про державну службу", пункту 1 статті 40, статті 44 Кодексу законів про працю України, ОСОБА_1 19 грудня 2019 року звільнено з посади головного консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики, у зв`язку з реорганізацією вищезазначеного секретаріату (Т. 1 а.с. 10).

Підставою вищевказаного розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України про звільнення позивача стало розпорядження Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України - керуючого справами від 19 вересня 2019 року №2270-к «Про затвердження структури та штатної чисельності секретаріатів комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання» (Т. 1 а.с. 11-19).

Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції, чинній на час звільнення позивача з посади), підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що вивільнення державних службовців, на підставі статті 87 Закону № 889-VIII, не здійснюється за процедурою, визначеною законодавством про працю, а виключно із врахуванням спеціальних норм права - Закону України «Про державну службу» та Закону України «Про комітети Верховної Ради України», які є спеціальними законодавчими актами для цієї категорії державних службовців - для працівників секретаріатів Комітетів Верховної Ради України.

Також, апелянт посилається на те, що на дату звільнення ОСОБА_1 з посади державної служби - 19 грудня 2019 року, стаття 87 Закону України «Про державну службу» існувала в іншій редакції.

З даного приводу, колегія суддів зазначає наступне.

Процедура вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) регламентована положеннями частини другої статті 40, статей 42, 492 цього Кодексу, що містять юридичні гарантії забезпечення прав працівників від незаконного звільнення та сприяння у збереженні роботи, до яких можна віднести обов`язок роботодавця попередити працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці та вчинити дії щодо працевлаштування працівника, в тому числі, з урахуванням переважного права на залишення на роботі.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19.09.2019 року № 117-IX статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 421, частин першої, другої і третьої статті 492, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

У свою чергу, ретроспективний аналіз положень Закону №889-VIII дає підстави для висновку, що стаття 87 цього Закону до набрання чинності Законом №117-IX (до 25.09.2019 р.) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.

Після внесених Законом №117-IX змін до статті 87 Закону №889-VIII, підстава звільнення державних службовців, раніше визначена пунктом 1 частини першої цієї статті, була розділена окремо на випадки скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу (пункт 1 частини першої) та ліквідації державного органу (пункт 11 частини першої). У частині процедури звільнення з цих підстав стаття 87 Закону №889-VIII містила єдину норму про можливість видання наказу про звільнення в період тимчасової непрацездатності або відпустки державного службовця із зазначенням датою звільнення першого робочого дня останнього (частина п`ята).

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 260/261/20 зазначив наступне: «...не можна вважати, що стаття 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №117-IX визначала особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 11 частини першої цієї статті, які би мали перевагу у застосуванні порівняно із загальним порядком вивільнення працівників, установленим КЗпП України. Натомість зміст наведених положень статті 87 Закону №889-VIII свідчить про відсутність будь-якого правового регулювання правовідносин, пов`язаних із звільненням державних службовців у випадку реорганізації або ліквідації державного органу.

При цьому, виключення зі статті 87 Закону №889-VIII бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 11 частини першої цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини третьої статті 5 Закону №889-VIII та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин.

Водночас, приписи частини п`ятої статті 40 КЗпП України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом першим частини першої цієї статті».

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає що до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство про працю в частині, що не врегульовані Законом України «Про державну службу».

У відповідності до пункту 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За приписами положень статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Згідно вимог частин 1-2, 5 статті 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Матеріали справи свідчать, що Керівник Апарату Верховної Ради України звернувся до Об`єднаного профспілкового комітету первинної профспілкової організації Апарату Верховної Ради України з листом від 12.11.2019 року №20-45/3361 щодо надання згоди на розірвання трудового договору, на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, з працівником Апарату Верховної Ради України - членом профспілкової організації ОСОБА_1 .

Листом від 19 листопада 2019 року №26/12-111 Об`єднаний профспілковий комітет первинної профспілкової організації Апарату Верховної Ради України повідомив Керівника Апарату Верховної Ради України, що остаточне рішення стосовно надання згоди на звільнення ОСОБА_1 прийматиметься на засіданні 26.11.2019 року (Т. 1 а.с. 208).

Листом від 28 листопада 2019 року Об`єднаний профспілковий комітет первинної профспілкової організації Апарату Верховної Ради України повідомив Керівника Апарату Верховної Ради України, що, ураховуючи інформацію Управління кадрів Апарату Верховної Ради України щодо наявності відповідних вакантних посад у секретаріаті Комітету з питань податкової та митної політики, а також, специфіку процедури призначення на посади в секретаріати комітетів, що здійснюється згідно зі статтею 55 Закону України "Про комітети Верховної Ради України" з дотриманням вимог Закону України "Про державну службу", профком прийняв рішення звернутися до адміністрації з проханням надіслати до голів зазначеного Комітету листа про можливість призначення ОСОБА_1 на відповідні вакантні посади (Т. 1 а.с. 210-211).

Частиною 9 статті 43 КЗпП України передбачено, що якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Колегія суддів зазначає, що вищевказана норма застосовується у випадку, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації.

Водночас, у даному випадку Керівник Апарату Верховної Ради України звернувся до Об`єднаного профспілкового комітету первинної профспілкової організації Апарату Верховної Ради України з листом від 12.11.2019 року №20-45/3361 щодо надання згоди на розірвання трудового договору з позивачем.

Оскільки, остаточне рішення щодо надання згоди на звільнення позивача профспілковий орган не прийняв, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що відсутність такого рішення станом на час звільнення позивача з роботи є доказом порушення установленої законодавством процедури звільнення працівника, який є членом профспілки.

Посилання апелянта на те, що, відповідно до положень ч.ч. 1-2 ст. 54 Закону України «Про комітети Верховної Ради України», секретаріат комітету є структурним підрозділом Апарату Верховної Ради України, який підпорядковується комітету і Керівнику Апарату Верховної Ради України, тобто, має подвійне підпорядкування, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки, вказана обставина не впливає на правильність висновку суду першої інстанції.

Також, колегія суддів вважає необгрунтованими посилання апелянта на те, що положеннями п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII передбачено, як підставу для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення - зміну структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, оскільки, ОСОБА_1 було звільнено з посади, у зв`язку з реорганізацією секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики.

Частиною 3 статті 87 Закону № 116/95-ВР передбачено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

З огляду на вищевказані норми законодавства, доводи апелянта про те, що при звільненні позивача, на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», пропонування відповідачем вакантних посад є правом, а не обов`язком, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки, такий обов`язок передбачений абзацом 2 частини 3 статті 87 зазначеного Закону № 116/95-ВР.

Матеріали справи свідчать, що листом від 02 грудня 2019 року №20-45/3582 відповідачем було запропоновано ОСОБА_1 посаду головного консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики, на яку вона 03 грудня 2019 року погодилася, однак, на вказану посаду призначена не була (Т. 1 а.с. 216-217).

Згодом, листом Керівника Апарату Верховної Ради України від 16 грудня 2019 року №20-15/3713 було запропоновано позивачу для працевлаштування інші вакантні посади, а саме:

1) в Головному науково-експертному управлінні: - посаду головного наукового консультанта відділу з питань бюджету, оподаткування та банківської діяльності;

2) в Головному юридичному управлінні посади: - головного консультанта сектору з питань європейської інтеграції відділу з міжнародно-правових питань управління конституційного законодавства та державного будівництва; - головного консультанта відділу з питань конституційного, кримінального, адміністративного законодавства та судово-правової реформи управління конституційного законодавства та державного будівництва; - головного консультанта відділу обліку, систематизації законодавства та правил нормопроектування управління конституційного та державного будівництва; - головного консультанта відділу з питань цивільного, податкового, бюджетного законодавства та підприємництва управління цивільного, фінансового та соціального законодавства; - старшого консультанта відділу з питань конституційного, кримінального, адміністративного законодавства та судово-правової реформи управління конституційного законодавства та державного будівництва;

3) в інформаційному управлінні: - посаду головного консультанта відділу роботи з публічною інформацією;

4) в управлінні комп`ютеризованих систем посади: - головного консультанта сектору програмної підтримки та захисту баз даних відділу баз даних законотворчого процесу; - головного консультанта відділу спеціалізованих інформаційно-технічних комплексів;

5) в управлінні забезпечення міжпарламентських зв`язків посади: - головного консультанта відділу забезпечення зв`язків з національними парламентами; - головного консультанта відділу забезпечення зв`язків з міжнародними парламентськими організаціями; - старшого консультанта відділу організаційно-протокольного забезпечення; - старшого консультанта відділу забезпечення зв`язків з національними парламентами;

6) в управлінні кадрів: - посаду головного консультанта відділу документального забезпечення (на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника);

7) в управлінні справами посади: - головного спеціаліста відділу управління об`єктами державної власності; - головного спеціаліста відділу організації будівництва; - головного спеціаліста сектору договірної роботи та супроводження закупівель відділу юридичного забезпечення; - провідного спеціаліста загального відділу (Т. 1 а.с. 219-220).

Від запропонованих посад 17 грудня 2019 року ОСОБА_1 відмовилася, стверджуючи, що вони не відповідають її професії, спеціальності та кваліфікації.

Із матеріалів справи вбачається, що, відповідно до диплому від 26.06.2006 року НОМЕР_1 , ОСОБА_1 у 2006 році закінчила Національний педагогічний університет імені М.П. Драгоманова і отримала повну вищу освіту за спеціальністю "Українська мова та література" та здобула кваліфікацію вчителя української мови і літератури та зарубіжної літератури (Т. 1 а.с. 126).

Згідно копії диплому від 01 червня 2005 №12952, ОСОБА_1 у 2005 році закінчила повний курс Учбового центру "Терра" за спеціальністю бухгалтер-економіст з правом роботи головним бухгалтером та отримала кваліфікацію бухгалтер-економіст з правом роботи головним бухгалтером (Т. 1 а.с. 127).

Матеріали справи свідчать та підтверджується відомостями трудової книжки НОМЕР_2 ОСОБА_1 , що з 2008 року позивач працювала на різних посадах в секретаріаті Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики; секретаріаті Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної справи; секретаріаті Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, банківської діяльності, податкової та митної політики; секретаріаті Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної справи; секретаріаті Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики; секретаріаті Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики, що свідчить про тривалий досвід її роботи за напрямком діяльності у сфері фінансів, банківської діяльності, податкової та митної політики (Т. 1 а.с. 29-36).

При цьому, як зазначено у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 11 березня 2020 року у справі № 813/1220/16, поняття "кваліфікація" включає в себе не лише освітній рівень працівника, а й стаж роботи, здатність виконувати особливі доручення керівництва, володіння певними навиками, програмами, тощо.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що запропоновані позивачу посади не відповідали її кваліфікації, зокрема, з огляду на тривалий досвід роботи за напрямком діяльності у сфері фінансів, банківської діяльності, податкової та митної політики.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 10 березня 2020 року у справі №821/238/17 зазначив наступне: «...Виходячи з нормативного тлумачення норм трудового законодавства, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації».

Колегія суддів наголошує на тому, що, відповідно до Відомості про чисельний склад секретаріату Комітету Верховної Ради України, станом на 11 лютого 2020 року у Секретаріаті Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики вакантними залишаються 6 посад (Т. 1 а.с. 222-224).

Таким чином, відповідачем не було виконано вищевказані вимоги та не запропоновано ОСОБА_1 всі наявні вакантні посади, оскільки, на час звільнення позивача з державної служби були вакантні посади у Секретаріаті Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при звільненні ОСОБА_1 відповідачем не було враховано її кваліфікацію з указаного напрямку діяльності за наявності достатньої кількості в секретаріаті Комітету з питань фінансів, податкової та митної політики Верховної Ради України посад головного консультанта, яка є рівноцінною посаді, яку обіймала позивач до звільнення. Указану посаду їй було запропоновано для працевлаштування, однак, в кінцевому результаті на посаду не призначено.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно визнано протиправним і скасовано розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України від 19.12.2019 року №3559-к "Про звільнення ОСОБА_1 з посади головного консультанта", а також, поновлено позивача на посаді головного консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики з 20.12.2019 р.

Також, колегія суддів звертає увагу, що апеляційна скарга Апарату Верховної Ради України не містить будь-яких заперечень та доводів щодо суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу стягнутої з відповідача на користь ОСОБА_1 .

При цьому, в силу вимог частини 1 статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Кобаль М.І.

Коротких А.Ю.

Повний текст постанови виготовлено 08.06.2021 року.