Справа № 210/2172/21
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2021-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

31 травня 2021 року Справа № 210/2172/21

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Царікова О.В., перевіривши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Криворізького державного педагогічного університету, ректора Криворізького державного педагогічного університету Шрамка Ярослава Владиславовича про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, встановлення юридичного факту, заборону вчиняти певні дії, визнання незаконними дій і бездіяльності, визнання незаконним та порушенням прав позивача, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

23.04.2021 ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу із позовом до Криворізького державного педагогічного університету, ректора Криворізького державного педагогічного університету Шрамка Ярослава Владиславовича, в якому позивач просить суд:

- визнати бездіяльність Криворізького державного педагогічного університету і його ректора Шрамка Я.В. щодо ненадання відповідей по суті на письмові інформаційні запити або надання неповної відповіді незаконною та зобов`язати Криворізький державний педагогічний університет надати позивачу у повному обсязі як в письмовій, так і в електронній формах наступні відомості:

А) Чи входить нарахована у вересні 2018 року стипендія до складу суми відшкодування, пред`явленої позивачу у 2019 році;

Б) Перелік усіх складових суми відшкодування на навчання;

В) Кількість днів у 2018 році, протягом яких я рахувався студентом Криворізького ДПУ, з якої по яку дату;

Г) Кількість днів в 2018 році, в яких позивач перебував на заняттях по відміткам відвідування в журналі учбової групи;

Д) Розмір кожної із складових суми відшкодування на навчання за 2018 рік в гривнях і в процентах по відношенню до суми відшкодування за 2018 рік.

Е) На якій підставі при нарахуванні суми відшкодування відповідачі відмовились зарахувати позивачу будь-які кредити і визнати власні ж оцінки;

Є) законні підстави, реквізити, назви, розділи, статті, пункти нормативно-правових актів, конкретні цитати з них, які, на думку відповідачів, дають їм право як ним, так і їх викладачам не визнавати норму ст. 10 Конституції України «В Украине гарантируются свободное развитие, использование и защита русского, других языков национальных меньшинств Украины» і примушувати студента їх навчального закладу на учбовому занятті відповідати на питання викладача, які стосуються вивчення предмета, виключно на українській мові, і ні в якому разі не на російській мові. Або визнати власну неспроможність виправдати свою поведінку нормами чинного законодавства.

Ж) почему не была выполнена просьба исца предоставить ему информацию и по почте, и по электронной почте, почему по электронной почте ответ мне не направлялся;

- установить юридический факт и признать, что принуждение студента на учебном занятии, не касающемуся изучения украинского языка или украинской литературы, отвечать на вопросы преподавателя, касающиеся изучения его предмета, исключительно на украинском языке, и ни в коем случае не на русском языке, является деянием, противоречащим норме ст. 10 Конституции Украины «В Украине гарантируются свободное развитие, использование и защита русского, других языков национальных меньшинств Украины» и незаконным деянием, таковым деянием, на которое ответчики не имеют никакого права;

- запретить ответчикам впредь принуждать студента на учебном занятии, не касающемуся изучения украинского языка или украинской литературы, отвечать на вопросы преподавателя, касающиеся изучения его предмета, исключительно на украинском языке, и ни в коем случае не на русском языке;

- визнати незаконним дії і бездіяльність відповідачів, згідно яких вони не прореагували на прохання позивача надавати йому відповідь як поштою, так і електронною поштою, не надали позивачу відповіді електронною поштою;

- зобов`язати відповідачів надалі у випадку прохання позивача до них надавати відповідь і поштою, і електронною поштою надавати відповідь саме так, як просить позивач, а не тільки поштою;

- визнати незаконним і порушенням прав позивача з боку відповідачів:

А) ненадання запитаної інформації:

Б) відсутність у їх відповідях мотивованої причини відмови;

В) відсутність порядку оскарження;

Г) відсутність прізвища, ім`я, по-батькові особи, відповідальної за розгляд запиту;

Д) несвоєчасність надання інформації, порушення строків надання відповіді по суті, навіть, коли така відповідь врешті і буде надана за рішенням суду;

- зобов`язати відповідачів принести позивачу на поштову і електронну адресу письмові вибачення за їх незаконні конкретні дії і бездіяльність, встановлені судом, вказавши вичерпний перелік того, за які конкретно дії чи бездіяльність відповідачі приносять позивачу свої вибачення.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.04.2021 адміністративну справу №210/2172/21 за означеним позовом передано за підсудністю до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Адміністративна справа №210/2172/21 надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду та за результатами розподілу справи автоматизованою системою документообігу, вказана справа передана на розгляд судді Царікової О.В.

Відповідно до частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 172 КАС України, адміністративного судочинства передбачено, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Відповідно 6 статті 21 КАС України, не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Проаналізувавши підстави позову у взаємозв`язку із позовними вимогами та доказами, на які позивач посилається в їх обґрунтування, суд дійшов висновку, що позивачем у позові об`єднано позовні вимоги, що належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, та позовні вимоги підсудні місцевому загальному суду, розгляд яких повинен здійснюватися за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 4 КАС України, суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ним публічно - владних функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 2 частини 1 статті 4 КАС України передбачено, що публічно-правовий спір - це спір, у якому:

- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

- хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, до компетенції адміністративних судів, серед іншого, належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій. При цьому, ці функції та повноваження повинні здійснюватись цим суб`єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

У постанові Верховного Суду від 12.07.2018 у справі №296/7213/14-а зазначено, що не можна вважати публічно-правовим спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та суб`єктом приватного права - фізичною особою чи юридичною особою, у якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, хоч у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Верховний Суд у низці постанов висловив правову позицію, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели дії суб`єктів владних повноважень.

Як встановлено зі змісту позовної заяви, на подані позивачем письмові інформаційні запити відповідач-2 не надав відповіді або надав неповні відповіді, у зв`язку з чим ОСОБА_1 просить суд зобов`язати відповідача-1 надати йому у повному обсязі відповідну інформацію.

Тобто дані правовідносини виникли у зв`язку з реалізацією позивачем свого права на інформацію у спосіб, що визначені у Законах України «Про звернення громадян», «Про доступ до публічної інформації», а суть спору у цій частині полягає у незгоді позивача зі змістом відповідей на його запити (звернення).

Натомість позовні вимоги, викладені у пунктах 2-6 позовної заяви спрямовані на захист особистих немайнових прав позивача, які можуть бути захищені в порядку цивільного судочинства (в т.ч. позовна вимога щодо встановлення певного юридичного факту).

Суд зазначає, що правовідносини, які стосуються розгляду інформаційних запитів позивача та правовідносини, що стосуються захисту особистих немайнових прав позивача мають різні підстави виникнення, врегульовані різними нормативно-правовими актами, а спори, що стосуються таких правовідносин мають різний предмет доказування.

При цьому суд не вбачає ані правових підстав, ані процесуальної можливості об`єднати вказані вимоги в рамках одного провадження, оскільки характер спірних правовідносин у розрізі позовних вимог, предмету доказування, обсягу доказів, які необхідно дослідити для прийняття рішення у такій справі унеможливить її розгляд у розумний строк.

Відповідно до пункту 6 частини 4 статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).

Суд зазначає, що позивачем заявлені позовні вимоги до різних відповідачів, які не пов`язані підставою виникнення (одні вимоги грунтуються на порушеннях відповідачами Закону України «Про звернення громадян», тоді як інші - на нормах Цивільного кодексу України) та поданими доказами.

З огляду на викладене, позивачем подано позов з порушенням вимог статей 21, 172 КАС України, а підстав для їх об`єднання суд не знаходить, вищезазначена позовна заява підлягає поверненню.

Одночасно з цим, суд роз`яснює, що згідно з частиною 8 статті 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє позивача права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Отже, висновки суду у цій ухвалі за жодних обставин не створюють перешкод для оскарження рішень дій чи бездіяльності відповідачів та не позбавляють позивача права на повторне звернення до суду.

При цьому, суд зауважує, що зазначене право має бути реалізоване, з урахуванням вимог процесуального закону, у тому числі у частині правил підсудності та правил об`єднання позовних вимог, метою запровадження яких є забезпечення своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав особи.

Керуючись ст.ст. 169, 172, 241, 243, 248, 294 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Криворізького державного педагогічного університету, ректора Криворізького державного педагогічного університету Шрамка Ярослава Владиславовича про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, встановлення юридичного факту, заборону вчиняти певні дії, визнання незаконними дій і бездіяльності, визнання незаконним та порушенням прав позивача, зобов`язання вчинити певні дії повернути позивачу.

Роз`яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали про повернення позовної заяви з доданими до неї документами надіслати позивачу у справі.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили відповідно до вимог ст. 256 КАС України та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст. ст. 293, 295 КАС України, до Третього апеляційного адміністративного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Суддя О.В. Царікова