Справа № 1340/5098/18
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2021-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року

м. Київ

справа № 1340/5098/18

адміністративне провадження № К/9901/34447/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу № 1340/5098/18

за позовом ОСОБА_1 до Військової прокуратури Західного регіону України про визнання протиправними дій та рішення,

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року, ухвалене суддею Коморним О.І.

та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року, ухвалене колегією суддів у складі: головуючого судді Кухтея Р.В., суддів Шевчук С.М., Шинкар Т.І.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

1. У жовтні 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Військової прокуратури Західного регіону України (далі - відповідач), у якому просив визнати протиправним рішення та дії Військової прокуратури Західного регіону України щодо скерування у квітні 2018 року в Національне агентство з питань запобігання корупції (далі - НАЗК) повідомлення про неподання до 01 квітня 2018 року ним, як особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, декларації про доходи за 2017 рік.

2. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 1988 року проходив військову і державну службу на різних посадах у Збройних Силах СРСР, України та військових прокуратурах України. 31 серпня 2016 року наказом Генерального прокурора України № 359-вк звільнений з посади першого заступника військового прокурора Західного регіону України на підставі пункту 3 статті 3 Закону України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року № 1682-VII (далі - Закон № 1682-VII, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) і зарахований в розпорядження Генерального прокурора України. Позивач стверджує, що з серпня 2016 року не перебував на посадах в державних органах, у тому числі Генеральної прокуратури України чи Військової прокуратури Західного регіону України, та обов`язків за такими посадами не виконував, а тому з 31 серпня 2016 року не є суб`єктом декларування (не є військовою посадовою особою та не перебуває на прокурорсько-слідчих посадах в органах прокуратури). Зазначає, що у березні 2017 року він подав електронну декларацію про доходи за минулий 2016 рік. З огляду на наведене позивач уважає рішення та дії Військової прокуратури Західного регіону України щодо інформування 02 квітня 2018 року про неподання ним декларації за 2017 рік протиправними і незаконними.

3. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач наполягав, що у 2017 році ОСОБА_1 виконував функції держави та був військовою посадовою особою на підставі контракту від 02 вересня 2014 року про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Зазначав, що наказом військового прокурора Західного регіону України від 26 березня 2018 року № 162к ОСОБА_1 на час перебування у розпорядженні прокурора регіону, зобов`язано виконувати обов`язки, встановлені першим заступником військового прокурора Західного регіону України. При цьому, звертав увагу, що особа є службовою не тільки тоді, коли вона здійснює відповідні функції чи виконує обов`язки постійно, а й тоді, коли вона робить це тимчасово або за спеціальними повноваженнями, за умови, що зазначені функції чи обов`язки покладені на неї правомочним органом або правомочною службовою особою. На підставі викладеного відповідач стверджував, що ОСОБА_1 на час перебування у розпорядженні прокурора регіону, продовжував проходити військову службу та виконувати обов`язки військової служби в межах, визначених посадовою особою, у розпорядженні якої він перебуває, тимчасово мав у підпорядкуванні трудовий колектив та здійснював керівництво ділянкою роботи, а тому був суб`єктом декларування у розумінні статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» № 1700-VII (далі - Закон № 1700-VII, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), який зобов`язаний до 01 квітня 2018 року подати шляхом заповнення на офіційному веб-порталі НАЗК декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік за визначеною формою, у зв`язку з чим позовні вимоги вважав необґрунтованими та просив суд відмовити в задоволенні позову.

3.1. Крім того, відповідач звертав увагу, що обґрунтував у позовній заяві у чому полягає порушення його прав та інтересів спірними діями відповідача, не зазначив жодної норми матеріального права, яку порушено внаслідок подання військовою прокуратурою регіону до НАЗК повідомлення про неподання позивачем декларації за 2017 рік.

Установлені судами фактичні обставини справи

4. Наказом Генерального прокурора України 31 серпня 2016 року № 359-вк ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника військового прокурора Західного регіону України на підставі пункту 3 статті 1 Закону № 1682-VII та зараховано в розпорядження Генерального прокурора України.

5. Начальник відділу роботи з кадрами військової прокуратури Західного регіону України надіслав НАЗК повідомлення від 02 квітня 2018 року № 10/5-1906вих-18 про факт неподання чи несвоєчасного подання декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в якому зазначено, що ОСОБА_1 , який працює у Військовій прокуратурі Західного регіону України не подав щорічної декларації за 2017 рік відповідно до вимог статті 49 Закону України «Про запобігання корупції» № 1700-VII (далі - Закон № 1700-VII, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин). У вказаному повідомленні зазначено посаду позивача: «в розпорядженні прокурора Західного регіону України».

6. Листом НАЗК від 30 жовтня 2019 року №111-11/77664/19 про розгляд звернення позивача від 16 вересня 2019 року, повідомлено ОСОБА_1 про відсутність підстав для подання щорічної декларації, якщо останній після звільнення не перебував на посаді в органах прокуратури та не був військовою посадовою особою.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

7. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

8. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач не є суб`єктом декларування відповідно до Закону з 2016 року та на нього не поширюються вимоги статті 45 Закону № 1700-VII, оскільки він був звільнений на підставі пункту 3 статті 1 Закону № 1682-VII і зарахований в розпорядження Генерального прокурора України та, відповідно, не обіймав посад в органах прокуратури та не був військовою посадовою особою. Тому, взявши до уваги відповідь НАЗК щодо відсутності обов`язку подання позивачем щорічної декларації відповідно до Закону № 1700-VII та відсутності відповідальності за неподання такої декларації, суд першої інстанції дійшов висновку, що оспорювані дії відповідача, які полягають у надісланні повідомлень про факт неподання декларації, не визначають ані прав, ані обов`язків позивача, відтак вчинення таких дій відповідачем як суб`єктом владних повноважень не порушують у площині публічно-правових відносин прав та інтересів позивача, що є підставою для відмови у позові.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції

9. 14 грудня 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна ОСОБА_1 , у якій скаржник просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

10. В обґрунтування касаційної скарги скаржник вказує на те, що оскаржувані рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з неправильним застосуванням норм матеріального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема статті 55 Конституції України у взаємозв`язку з частиною четвертою статті 32 Конституції України.

10.1. На думку скаржника, суди попередніх інстанцій механічно застосували Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, при цьому не врахували взаємозв`язок статті 55 Конституції України з частиною четвертою статті 32 Конституції України (щодо права спростовувати недостовірну інформацію про себе та права вимагати вилучення будь-якої інформації) та з положеннями статті 49 Закону України «Про запобігання корупції», відповідно до якої сам факт направлення суб`єктом владних повноважень повідомлення про неподання декларації суб`єктом декларування тягне повідомлення НАЗК про це керівника відповідного органу, вищому органу управління відповідного громадського об`єднання, іншого непідприємницького товариства та спеціально уповноважених суб`єктів у сфері протидії корупції.

10.2. Скаржник уважає такими, що не відповідають дійсності висновки судів попередніх інстанцій щодо відсутності порушення прав позивача при направленні відповідачем до НАЗК інформації про порушення ним Закону № 1700-VII у зв`язку з неподанням декларації за 2017 рік. При цьому, скаржник наполягає, що порушення його прав такими діями відповідача полягає у: примушуванні відповідачем через державний орган (НАЗК) до виконання не передбачених Законами чи іншими нормативно-правовими актами обов`язків щодо декларування своїх доходів і видатків; розповсюдженні недостовірної інформації щодо порушення ОСОБА_1 законодавства про запобігання корупції; порушенні прав ОСОБА_1 на недоторканність особистого життя, честі, гідності та ділової репутації; створенні реальних загроз до притягнення ОСОБА_1 . НАЗК до адміністративної відповідальності чи ініціювання притягнення до кримінальної відповідальності.

10.3. Також, скаржник зауважує, що твердження суду першої інстанції про те, що НАЗК зазначено у 2019 році про відсутність підстав для подання ОСОБА_1 декларації про доходи, а відтак відсутність порушених прав і законних інтересів позивача є помилковим, оскільки позов ОСОБА_1 поданий у жовтні 2018 року. Відтак, станом на дату його подання були ризики, в тому числі, притягнення позивача до відповідальності за неподання декларації про доходи за 2017 рік.

11. 14 грудня 2020 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя - доповідач) Єресько Л.О., судді Загороднюк А.Г., Соколов В.М.

12. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

13. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 09 червня 2021 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду в попередньому судовому засіданні відповідно до приписів пункту 3 частини першої статті 340 та статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Позиція інших учасників справи

14. До Верховного Суду від Військової прокуратури Західного регіону України надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому відповідач проти доводів та вимог касаційної скарги заперечує і просить залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

14.1. Зазначає, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Натомість при зверненні до суду позивачем не обґрунтовано порушення його прав та інтересів, не наведено жодної норми матеріального права, яку порушено спірними діями відповідача.

Джерела права

15. Відповідно до частини третьої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

16. Частиною першою статті 55 Конституції України установлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

17. Правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень визначає Закон № 1700-VII.

18. Відповідно до частин першої, другої статті 45 Закону №1700-VII особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, які припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

Особи, які припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену у підпунктах "а" і "в" пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3, зобов`язані наступного року після припинення діяльності подавати в установленому частиною першою цієї статті порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.

19. Частиною першою статті 1 Закону №1700-VII визначено суб`єктів декларування, як осіб, зазначених у пункті 1, підпунктах «а» і «в» пункту 2, пункті 4 частини першої статті 3 Закону, інших осіб, які зобов`язані подавати декларацію відповідно до цього Закону.

20. Згідно з підпунктом «г» пункту 1 частини першої статті 3 Закону №1700-VII суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, зокрема є військові посадові особи Збройних Сил України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та інших утворених відповідно до законів військових формувань, крім військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, курсантів вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, курсантів факультетів, кафедр та відділень військової підготовки

21. Частиною дванадцятою статті 6 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» визначено, що військові посадові особи - військовослужбовці, які обіймають штатні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або які спеціально уповноважені на виконання таких обов`язків згідно із законодавством.

22. Абзацом першим частини другої статті 49 Закону №1700-VII встановлено обов`язок, зокрема, державних органів, перевіряти факт подання суб`єктами декларування, які в них працюють (працювали або входять чи входили до складу утвореної в органі конкурсної комісії, до складу Громадської ради доброчесності) відповідно до цього Закону декларацій та повідомляти Національне агентство про випадки неподання чи несвоєчасного подання таких декларацій у визначеному ним порядку.

23. Національне агентство перевіряє факт подання відповідно до цього Закону декларацій особами, зазначеними у пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону (абзац другий частини другої статті 49 Закону №1700-VII).

24. Згідно з частиною третьою статті 49 Закону №1700-VII якщо за результатами контролю встановлено, що суб`єкт декларування не подав декларацію, Національне агентство письмово повідомляє такого суб`єкта про факт неподання декларації, і суб`єкт декларування повинен протягом десяти днів з дня отримання такого повідомлення подати декларацію в порядку, визначеному частиною першою статті 45 цього Закону.

Одночасно Національне агентство письмово повідомляє про факт неподання декларації спеціально уповноваженим суб`єктам у сфері протидії корупції, а також керівнику державного органу, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їх апарату, юридичної особи публічного права, вищому органу управління відповідного громадського об`єднання, іншого непідприємницького товариства про факт неподання декларації відповідним суб`єктом декларування.

25. Рішенням НАЗК від 06 вересня 2016 року № 19, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15 листопада 2016 року за № 1479/29609, затверджено Порядок перевірки факту подання суб`єктами декларування декларацій відповідно до Закону №1700-VII та повідомлення НАЗК про випадки неподання чи несвоєчасного подання таких декларацій (далі - Порядок № 19, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).

26. Абзацом першим пункту 3 Порядку № 19 визначено, що перевірка факту подання декларацій та повідомлення Національного агентства про випадки неподання чи несвоєчасного подання декларацій покладаються на уповноважений підрозділ (особу) з питань запобігання та виявлення корупції відповідного органу, або інший структурний підрозділ такого органу (далі - відповідальний підрозділ (особа)), визначений керівником органу.

27. Згідно з пунктами 5, 6 Порядку № 19 відповідальний підрозділ (особа) органу, в якому працюють (працювали) суб`єкти декларування, перевіряє факт подання декларацій шляхом пошуку та перегляду інформації в публічній частині Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, на офіційному веб-сайті Національного агентства.

У випадку встановлення факту неподання чи несвоєчасного подання декларацій суб`єктами декларування відповідно до вимог Закону відповідальний підрозділ (особа) органу, в якому працюють (працювали) суб`єкти декларування, повідомляє про це Національне агентство упродовж трьох робочих днів з дня виявлення такого факту. Повідомлення Національного агентства про факт неподання чи несвоєчасного подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (додаток 1), надсилається на адресу електронної пошти, зазначену на офіційному веб-сайті Національного агентства, та засобами поштового зв`язку (рекомендованим листом з повідомленням про вручення).

Зазначене повідомлення надсилається відповідним органом окремо за кожним фактом такого неподання чи несвоєчасного подання.

28. У випадку встановлення факту неподання декларації суб`єктом декларування відповідно до вимог Закону Національне агентство письмово повідомляє такого суб`єкта про факт неподання декларації, і суб`єкт декларування повинен протягом десяти днів з дня отримання такого повідомлення подати декларацію (абзац перший пункту 7 Порядку №19).

29. Згідно з абзацом першим пункту 8 Порядку № 19 у разі встановлення факту неподання декларації суб`єктом декларування Національне агентство письмово повідомляє про це керівника відповідного органу, вищому органу управління відповідного громадського об`єднання, іншого непідприємницького товариства та спеціально уповноважених суб`єктів у сфері протидії корупції.

Позиція Верховного Суду

Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи

30. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

31. Згідно з ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року касаційне провадження у справі відкрито з метою перевірки доводів касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

32. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційних скарг, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статті 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права, виходить із такого.

33. Спір у цій справі виник у зв`язку із повідомленням військовою прокуратурою Західного регіону України у квітні 2018 року НАЗК про неподання позивачем, як особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, декларації про доходи за 2017 рік.

34. Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що у позивача відсутній обов`язок подавати щорічну декларацію відповідно до Закону №1700-VII та, відповідно, на нього не покладається відповідальність за неподання декларації. Тому, ураховуючи також відповідь НАЗК про відсутність у позивача обов`язку подавати щорічну декларацію відповідно до Закону №1700-VII та відсутність відповідальності за неподання декларації, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що оспорювані дії відповідача не визначають ані прав, ані обов`язків позивача, відтак вчинення таких дій відповідачем як суб`єктом владних повноважень у площині публічно-правових відносин не порушує прав та інтересів позивача.

35. За правилами частини першої та другої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.

36. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

37. За змістом матеріалів цієї справи, оскаржувані позивачем дії полягали у повідомленні відповідальною посадовою особою відповідача - начальником відділу роботи з кадрами 02 квітня 2018 року НАЗК про факт неподання ОСОБА_1 , щорічної декларації за 2017 рік відповідно до вимог статті 49 Закону №1700-VII.

38. Верховний Суд звертає увагу, що передбачена Законом №1700-VII декларація подається суб`єктами декларування, до яких згідно з підпунктами г, е пункту 1 частини першої статті 1 цього Закону, серед інших, належать військові посадові особи Збройних Сил України і посадові та службові особи органів прокуратури, з метою створення умов прозорості діяльності осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, а також виявлення та недопущення конфлікту інтересів у їх діяльності. Саме тому суб`єкти декларування, визначені у Законі №1700-VII, повинні декларувати відомості не лише щодо себе, а й щодо членів своєї сім`ї.

39. Відповідач під час розгляду цієї справи судом першої інстанції стверджував, що у 2017 році ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України на підставі контракту від 02 вересня 2014 року про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, відповідно виконував функції держави та був військовою посадовою особою. Оскільки наказом військового прокурора Західного регіону України від 26 березня 2018 року № 162к ОСОБА_1 на час перебування у розпорядженні прокурора регіону було зобов`язано виконувати обов`язки, встановлені першим заступником військового прокурора Західного регіону України, то відповідач розцінював ОСОБА_1 як суб`єкта декларування у розумінні Закону №1700-VII. Відтак на виконання обов`язку, встановленого приписами статті 49 Закону №1700-VII, відповідач повідомив НАЗК про факт неподання ОСОБА_1 щорічної декларації за 2017 рік.

40. Спеціальними нормативно-правовими актами врегульовано порядок перевірки факту подання суб`єктами декларування декларацій відповідно до Закону №1700-VII та повідомлення НАЗК про випадки неподання чи несвоєчасного подання таких декларацій та відповідні правові наслідки, що є складовою системи превентивних заходів запобігання корупції.

41. Так, з аналізу положень статті 49 Закону №1700-VII та пунктів 3, 6 - 8 Порядку №19 слідує, що на відповідальний підрозділ (особу) органу, в якому працюють (працювали) суб`єкти декларування, покладено обов`язок перевіряти факт подання у визначений Законом строк суб`єктами декларування декларації та у випадку встановлення факту неподання чи несвоєчасного подання декларацій суб`єктами декларування - повідомляти про такі факти НАЗК.

42. Водночас саме до повноважень НАЗК Законом №1700-VII віднесено контроль (перевірку) повідомлень таких органів про факт подання декларацій особами, зазначеними у пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону. І саме до повноважень НАЗК, у випадку встановлення (підтвердження) факту неподання декларації суб`єктом декларування, належить повідомлення суб`єкта декларування про факт неподання декларації, що покладає на нього обов`язок протягом десяти днів з дня отримання такого повідомлення подати декларацію. У такому випадку до повноважень НАЗК також належить повідомлення про факт неподання декларації, зокрема, керівнику відповідного органу, в якому працюють (працювали) суб`єкти декларування, а також спеціально уповноваженим суб`єктам у сфері протидії корупції.

43. Дії відповідальної посадової особи відповідача - начальника відділу роботи з кадрами, які є предметом оскарження у цій справі, які полягали у повідомленні НАЗК про факт неподання позивачем декларації, є проміжним етапом у процедурі встановлення своєчасності подання декларацій (перевірки факту подання суб`єктами декларування декларацій відповідно до Закону №1700-VII). Таке повідомлення підлягає подальшій перевірці НАЗК.

44. Прийняття рішення, яке матиме вплив на права та обов`язки позивача щодо подання/неподання декларації віднесено до повноважень (виключної компетенції) НАЗК.

45. Отже, у межах спірних правовідносин, скероване відповідачем до НАЗК повідомлення про неподання до 01 квітня 2018 року позивачем як особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, декларації про доходи за 2017 рік, не є актом індивідуальної дії у розумінні частини першої статті 17 КАС України. При цьому, дії відповідальної посадової особи відповідача - начальника відділу роботи з кадрами щодо здійснення такого повідомлення не породжують обов`язкових юридичних наслідків у межах спірних правовідносин, що не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для позивача.

46. Як роз`яснено рішенням Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року № 6-зп, частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

47. Отже обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

48. Гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

49. Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

50. З аналізу цієї норми слідує, що право, свобода або інтерес особи підлягають захисту в адміністративному суді (в порядку адміністративного судочинства), якщо вони порушені суб`єктами владних повноважень. Тобто завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізує владні управлінські функції стосовно заявника.

51. Отже суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправними рішення чи дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цими рішенням чи дією (бездіяльністю).

52. У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що після отримання від відповідача повідомлення про неподання до 01 квітня 2018 року позивачем як особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, декларації про доходи за 2017 рік НАЗК не повідомляло позивача про неподання ним декларації. Натомість, судами попередніх інстанцій встановлено, що листом НАЗК від 30 жовтня 2019 року №111-11/77664/19 позивача повідомлено про відсутність підстав для подання щорічної декларації, якщо останній після звільнення не перебував на посаді в органах прокуратури та не був військовою посадовою особою.

53. Отже, в обсязі встановлених у цій справі обставин, відсутнє рішення НАЗК у формі повідомлення про факт неподання позивачем як особою, зазначеною у пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, декларації, яке мало би безпосередній вплив на права та обов`язки позивача щодо подання/неподання декларації та могло би бути оскарженим останнім за правилами частин першої та другої статті 5 КАС України.

54. З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що спірні дії відповідача не визначають ані прав, ані обов`язків позивача, відтак вчинення таких дій відповідачем як суб`єктом владних повноважень у площині публічно-правових відносин не порушує прав та інтересів позивача, які підлягають судовому захисту.

55. Доводи касаційної скарги щодо неврахування судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваного рішення взаємозв`язку статті 55 Конституції України з частиною четвертою статті 32 Конституції України (щодо права спростовувати недостовірну інформацію про себе та права вимагати вилучення будь-якої інформації) колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

56. За наведеного нормативного регулювання та встановлених у цій справі обставин, оскаржувані дії відповідача щодо повідомлення НАЗК про неподання позивачем декларації про доходи за 2017 рік здійсненні на виконання обов`язку, встановленого статтею 49 Закону №1700-VII, та не може розцінюватися як розповсюдження (повідомлення) недостовірної інформації про позивача. Відповідно у межах спірних правовідносин у позивача не виникає, передбаченого частиною четвертою статті 32 Конституції України, права на судовий захист щодо спростовування недостовірної інформації про нього і членів його сім`ї та права вимагати вилучення такої інформації.

57. Колегія суддів також відхиляє доводи касаційної скарги стосовно того, що спірні дії відповідача фактично є примушуванням ОСОБА_1 через державний орган (НАЗК) до виконання не передбачених Законами чи іншими нормативно-правовими актами обов`язків щодо декларування своїх доходів і видатків; порушенням прав ОСОБА_1 на недоторканність особистого життя, честі, гідності та ділової репутації; створенням реальних загроз до притягнення ОСОБА_1 . НАЗК до адміністративної відповідальності чи ініціювання притягнення до кримінальної відповідальності.

58. Такі доводи ґрунтуються на припущені про можливість виникнення негативних наслідків, а не реальному порушенні прав позивача у сфері публічно-правових відносин, які б потребували судового захисту.

59. Велика Палата Верховного Суду неодноразово, зокрема у постановах від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, зазначала, що застосування конкретного способу захисту права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

60 Обрання ж позивачем неналежного способу захисту своїх прав за висновками Великої Палати Верховного Суду є самостійною підставою для відмови у позові.

61. Колегія суддів уважає такі висновки справедливими та застосовними і у межах спірних у цій справі правовідносин.

62. Відтак, за встановлених у цій справі обставин, оскаржуючи дії відповідача, позивач не вірно обрав спосіб захисту порушених, на його думку, прав та інтересів, оскільки такі дії не призвели до жодних юридично-значимих наслідків, які можуть впливати на права чи інтереси позивача. А тому колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

63. Підсумовуючи наведе, Верховний Суд констатує, що висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

64. Оцінюючи доводи касаційної скарги, колегія суддів зазначає, що ці доводи були перевірені та проаналізовані судами попередніх інстанцій під час розгляду справи та ухвалення оскаржуваних судових рішень, та їм була надана належна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судів попередніх інстанцій норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не наведено.

65. Доводи та аргументи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і свідчать про незгоду скаржника з правовою оцінкою судами попередніх інстанцій обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.

66. Колегія суддів наголошує, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.

67. Касаційна скарга не містить доводів про незгоду із висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності/відсутності у позивача обов`язку подавати щорічну декларацію відповідно до Закону №1700-VII за 2017 рік та відсутність відповідальності за неподання такої декларації, а тому оцінка рішень судів попередніх інстанцій у цій частині судом касаційної інстанції не надається і Верховний Суд не перевіряє застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права у цій частині.

68. Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування судів попередніх інстанцій норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

69. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

70. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

71. Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Висновки щодо розподілу судових витрат

72. З огляду на результат касаційного розгляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року у справі № 1340/5098/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

СуддіЛ.О. Єресько А.Г. Загороднюк В.М. Соколов