Справа № 826/11881/17
Суддя: Желєзний І.В.
Дата ухвалення: 2021-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

І. РУХ ТА ОБСТАВИНИ СПРАВИ
1. У вересні 2017 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до суду із позовом до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі також - відповідач, Держгеокадастр), за участю третіх осіб: Рясне-Руської сільської ради, правонаступником якої є Львівська міська рада, (далі також - третя особі 1), Товариства з обмеженою відповідальністю «СітіПарк Львів» (далі також - третя особа 2, ТОВ «СітіПарк Львів»), в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ №9-ДК від 17.03.2017.
2. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що оскаржуваний Наказ №9-ДК є протиправним, не відповідає вимогам законодавства України, а тому підлягає скасуванню.
3. Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до ухвали Печерського районного суду м. Києва від 16.01.2017 №757/2285/17-к задоволено клопотання слідчого Генеральної прокуратури України про надання дозволу на проведення перевірки; визначено перелік питань, необхідних для вирішення; проведення перевірки доручено Головному управлінню Держгеокадастру у Львівській області, результати (оригінали документів) зобов`язано передати до Генеральної прокуратури України.
4. На виконання цього судового рішення управлінням Держгеокадастру у Львівській області проведено перевірку, складено висновки, які направлено до прокуратури.
5. 17.03.2017 Держгеокадастр видано наказ №9-ДК «Про здійснення державного контролю за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності».
8. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.12.2017, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.02.2018, у задоволенні позову відмовлено.
10. Також суд апеляційної інстанції зазначив, що в ході апеляційного розгляду справи представник апелянта вказав, що права та інтереси позивача цим наказом порушуються у зв`язку з тим, що останній є членом територіальної громади, проте представник не надав доказів, які б свідчили, в чому полягає таке порушення.
11. 12.03.2018 від позивача до суду надійшла касаційна скарга на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.12.2017 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06.02.2018, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
12. Верховний Суд постановою від 08.06.2021 касаційну скаргу задовольнив частково, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.12.2017 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06.02.2018 скасував, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.
13. Постанова Верховного Суду мотивована, зокрема тим, що судами попередніх інстанцій не встановлено дотримання відповідачем правових підстав для проведення такої перевірки. Зокрема, судами не досліджено спірний наказ №9-ДК «Про здійснення державного контролю за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності» та підстави для його прийняття, а також не зазначено час та результати проведеної на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 16.01.2017 №757/2285/17-к перевірки. Крім того, суд першої інстанції не заслухав пояснення учасників справи, а суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні не навів мотивів прийняття або відхилення аргументів, викладених ОСОБА_1 в апеляційній скарзі.
14. На підставі статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) вважаю за необхідне висловити окрему думку щодо цього рішення.
МОТИВИ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
15. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
16. Згідно з положеннями частини першої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
17. Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
18. Статтею 2 Земельного кодексу України (тут і далі також - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).
19. Відповідно до статті 187 Земельного кодексу України контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.
20. Згідно з положеннями статті 188 Земельного кодексу України державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, а за додержанням вимог законодавства про охорону земель - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Порядок здійснення державного контролю за використанням та охороною земель встановлюється законом.
21. Відповідно до пункту 1, підпункту 25-1 пункту 4 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15 (тут і далі також - Положення №15, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, організовує та здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства, використання та охороною земель усіх категорій і форм власності.
22. Підпунктом 1 пункту 3 Положення №15 передбачено, що одним із основних завдань Держгеокадастру є реалізація державної політики у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.
23. Правові, економічні та соціальні основи організації здійснення державного контролю за використанням та охороною земель визначає Закон України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який спрямований на забезпечення раціонального використання і відтворення природних ресурсів та охорону довкілля.
24. Згідно з положеннями статті 4 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» об`єктом державного контролю за використанням та охороною земель є всі землі в межах території України.
25. Статтею 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» встановлено, що державний контроль за дотриманням вимог законодавства України про охорону земель здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.
26. Відповідно до статті 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» до повноважень центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі належать, зокрема, додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; виконання вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням; додержання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових угод, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; ведення державного обліку і реєстрації земель, достовірності інформації про земельні ділянки та їх використання; розміщення, проектування, будівництва та введення в дію об`єктів, що негативно впливають або можуть вплинути на стан земель; виконання комплексу необхідних заходів щодо захисту земель від ерозії, селів, підтоплення, заболочування, вторинного засолення, переосушення, ущільнення, псування, забруднення, засмічення відходами, заростання бур`янами, чагарниками та дрібноліссям; дотримання строків своєчасного повернення тимчасово зайнятих земельних ділянок та обов`язкового виконання заходів щодо приведення їх у стан, придатний для використання за призначенням; виконання умов зняття, збереження і використання родючого шару ґрунту під час проведення гірничодобувних, геологорозвідувальних, будівельних та інших робіт, пов`язаних з порушенням ґрунтового покриву, своєчасного проведення рекультивації порушених земель в обсягах, передбачених робочим проектом землеустрою; дотримання правил, установленого режиму експлуатації протиерозійних, гідротехнічних споруд, збереження захисних насаджень і межових знаків; додержання встановленого законодавством порядку визначення та відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва; додержання строків розгляду заяв чи клопотань щодо набуття і реалізації прав на землю.
27. Статтями 9, 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» передбачено, що державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель і моніторинг ґрунтів здійснюються шляхом здійснюються шляхом, зокрема, проведення перевірок, розгляду звернень юридичних і фізичних осіб. Державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право, зокрема, безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку земельні ділянки, що перебувають у власності та користуванні юридичних і фізичних осіб, перевіряти документи щодо використання та охорони земель; давати обов`язкові для виконання вказівки (приписи) з питань використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель відповідно до їх повноважень, а також про зобов`язання приведення земельної ділянки у попередній стан у випадках, установлених законом, за рахунок особи, яка вчинила відповідне правопорушення, з відшкодуванням завданих власнику земельної ділянки збитків; складати акти перевірок чи протоколи про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель та розглядати відповідно до законодавства справи про адміністративні правопорушення, а також подавати в установленому законодавством України порядку до відповідних органів матеріали перевірок щодо притягнення винних осіб до відповідальності.
28. Системний аналіз наведених вище норм дає змогу дійти висновку, що контроль за використанням та охороною земель є прямим обов`язком інспекторів, законодавством визначено перелік конкретних дій та заходів на вчинення яких уповноважено державних інспекторів.
29. Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи судові рішення про відмову у задоволенні позову у цій справі, виходили з того, що відповідачем під час прийняття оспорюваного наказу не порушено положення Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» та Закону України «Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», оскільки такий не повинен був їх дотримуватися, так як об`єктом перевірки є земельна ділянка, а не господарська діяльність з використанням цієї ділянки.
30. Вважаю такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій правильними з огляду на наступне.
31. Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначені Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (тут і далі також - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), частиною другою якого передбачено, що дія цього Закону поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності. Дія цього Закону не поширюється на відносини, що виникають під час здійснення заходів валютного контролю, митного контролю на кордоні, державного експортного контролю, контролю за дотриманням бюджетного законодавства, банківського нагляду, державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції, державного нагляду (контролю) в галузі телебачення і радіомовлення. Заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації.
32. Вказаним Законом визначено чіткий перелік відносин, на які поширюється його дія. Особливості та обмеження перевірок, визначені у цьому Законі, не відносяться до перевірок земель Держгеокадастром та його територіальними органами, оскільки такі обмеження стосуються лише до застосування Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».
33. Натомість, як правильно встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, об`єктом перевірки відповідача у цьому випадку є саме земельна ділянка.
34. Зважаючи на наведене, Держгеокадастр та його територіальні органи не відносяться до зазначених у частині другій статті 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» органів.
35. Враховуючи те, що норми Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» та Закону України «Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» стосуються безпосередньо сфери господарської діяльності суб`єктів господарювання та жодним чином не стосуються перевірок земельних ділянок, вважаю правильним висновком судів першої та апеляційної інстанції щодо того, що на спірні правовідносини поширюють дію норми Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», а тому посилання позивача на Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» та Закон України «Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» є безпідставним.
37. З урахуванням наведених вище положень, висновків суду, сформованих у цій постанові та зазначених постановах Верховного Суду, безпідставними є доводи позивача щодо неможливості проведення перевірки земельної ділянки без здійснення перевірки суб`єкта господарювання. Об`єктом перевірки відповідача у цьому випадку була саме земельна ділянка.
38. Викладені у касаційній скарзі доводи про включення відповідача до переліку органів державного нагляду (контролю), на яких не поширюється дія Закону України «Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України №1104 від 18.12.2017 «Про затвердження переліку органів державного нагляду (контролю), на які не поширюється дія Закону України «Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», вважаю безпідставними, оскільки оспорюваний наказ прийнятий 17.03.2017, а зазначена постанова Кабінету Міністрів України 18.12.2017. Крім цього, в контексті даного доводу позивач зазначає, що на відповідача не розповсюджується дія мораторію, передбачена Законом України «Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», натомість у касаційній скарзі наведені і протилежні доводи щодо поширення встановленого цим Законом мораторію на проведення перевірок відповідачем.
39. Зважаючи на наведене, помилковими є доводи позивача, що відповідач видав оспорюваний наказ всупереч встановленій законами України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» та «Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» процедурі та за відсутності належних для цього підстав (в тому числі помилковими є посилання позивача у касаційній скарзі на відсутність у зазначених законах такої підстави для проведення перевірки як лист Генерального прокурора України), а також щодо незазначення у оспорюваному наказі всупереч положенням статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» інформації, щодо якого суб`єкта господарювання буде здійснюватися перевірка, оскільки під час прийняття оспорюваного наказу відповідач не керувався вищезазначеними нормативно-правовими актами, а керувався безпосередньо положеннями Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель».
40. Щодо доводів позивача про проведення перевірки за відсутності будь-якої фізичної чи юридичної особи, яка могла би бути суб`єктом господарювання, відносно якого здійснюється захід, всупереч положенням Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», вважаю їх необґрунтованими, оскільки норми зазначеного Закону не поширюють свою дію на спірні правовідносини, водночас предметом цієї справи є наказ №9-ДК «Про здійснення державного контролю за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності», а не бездіяльність/дії відповідача під час проведення перевірки, а відтак відхиляє відповідні аргументи.
41. Також вважаю помилковими доводи позивача, що під час видання оспорюваного наказу відповідач повинен був керуватися Порядком планування та здійснення контрольних заходів з питань перевірки стану дотримання суб`єктом господарювання вимог земельного законодавства, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.02.2013 №132, оскільки, як правильно встановили суди попередніх інстанцій, його дія не поширюється на спірні правовідносини.
44. Безпідставними є доводи позивача про ненадання оцінки цим доводами судами попередніх інстанцій, оскільки, зокрема, як зазначено судом апеляційної інстанції «щодо доводів апелянта про протиправність проведення перевірки на підставі листа прокуратури, оскільки вичерпний перелік підстав проведення перевірок визначено для перевірок суб`єктів господарювання та їх діяльності, то суд першої інстанції також вірно не прийняв їх до уваги».
47. Також вважаю необґрунтованими посилання позивача, що у акті перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 31.03.2017 складеного за наслідками перевірки, проведеної на підставі оскаржуваного наказу, зазначені ті самі підстави, що і у зазначеній вище ухвалі слідчого судді, що заборонено частиною першою статті 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», оскільки, як встановлено судами, дія цього Закону не поширюється на спірні правовідносини.
48. Доводи позивача, викладені у касаційній скарзі, щодо того, що розглянувши справу у порядку письмового провадження, суд першої інстанції не забезпечив дотримання принципу змагальності сторін, гласності і відкритості судового процесу, оскільки представник позивача та відповідача прибули у судове засідання 13.12.2017 і бажали надати суду свої пояснення, однак були позбавленими цього права, є безпідставними з огляду на наступне.
49. Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 150 КАС України, якщо розгляд справи було відкладено, новий її розгляд починається спочатку. Якщо сторони не наполягають на повторенні наданих раніше пояснень осіб, які беруть участь у справі, якщо склад суду не змінився і до участі в справі не було залучено третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, суд продовжує провадження у справі зі стадії, на якій розгляд справи було відкладено. Якщо в розгляді справи було оголошено перерву, провадження у справі після її закінчення продовжується зі стадії, на якій воно було перервано.
50. Частинами першою-п`ятою статті 128 КАС України передбачено, що суд відкладає розгляд справи в разі:
1) неприбуття у судове засідання сторони (сторін) або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких немає відомостей, що їм вручені повістки;
2) неприбуття в судове засідання позивача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, якщо від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності;
3) неприбуття в судове засідання відповідача, який не є суб`єктом владних повноважень, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, якщо від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності;
4) якщо суд визнав обов`язковою особисту участь особи, яка бере участь у справі, у судовому розгляді, а вона не прибула.
Неприбуття в судове засідання без поважних причин представника сторони або третьої особи, які прибули в судове засідання, або неповідомлення ним про причини неприбуття не є перешкодою для розгляду справи. Проте за клопотанням сторони та з урахуванням обставин у справі суд може відкласти її розгляд.
У разі повторного неприбуття позивача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин, якщо від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.
У разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Наслідки, визначені частинами другою - четвертою цієї статті, застосовуються й у разі, якщо сторона без поважних причин залишить залу судового засідання.
51. Згідно з пунктом 10 статті 3 КАС України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без виклику осіб, які беруть участь у справі, та проведення судового засідання на основі наявних у суду матеріалів у випадках, встановлених цим Кодексом.
52. Як вбачається із журналу судового засідання від 06.12.2017 та підтверджується технічним записом цього судового засідання, представники позивача Швець Н. О., Хорунжий Ю.А., Юхно К.О. та представник відповідача Артеменко Є. І. були присутніми у судовому засіданні 06.12.2017, ними заявлялись клопотання та надавались пояснення та після цього судом було постановлено ухвалу про оголошення у судовому засіданні перерви до 13.12.2017.
53. Як вбачається з журналу судового засідання від 13.12.2017 та підтверджується технічним записом цього судового засідання, представники позивача Швець Н. О., Хорунжий Ю.А., Юхно К.О. та відповідача Артеменко Є. І. , Родинський І. О . також були присутні у судовому засіданні, та ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, судом вирішено розглядати справу у порядку письмового провадження.
54. Окрім цього, в оскаржуваному судовому рішенні суд першої інстанції зазначив: «в судовому засіданні представники позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечував, суду надано письмові заперечення, в яких зазначено про правомірність винесеного Наказу №9-ДК...»; «...заслухавши пояснення представників сторін...суд встановив», що свідчить про врахування судом першої інстанції ставлення представників сторін до позову та наданих представниками сторін пояснень під час ухвалення оскаржуваного судового рішення. Також суд першої інстанції, посилаючись на положення частини шостої статті 128 КАС України (в редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваного судового рішення), з урахуванням неявки у судове засідання представників третіх осіб, які були належним чином повідомленими про дату, час та місце проведення судового засідання, та відсутністю потреби заслуховувати свідка чи експерта зазначив, що у судовому засіданні постановив ухвалу про перехід до розгляду справи в порядку письмового провадження.
55. Зважаючи на наведене, судом першої інстанції при переході до розгляду справи у порядку письмового провадження враховано відсутність перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених статтею 128 КАС України, неявку представників третіх осіб в судове засідання, належним чином повідомлених про дату, час та місце проведення судового засідання, а також відсутність потреби заслухати свідка чи експерта. Позивачем у касаційній скарзі не наведено жодних доводів, які б спростовували зазначені встановлені судом першої інстанції обставини. Окрім цього, представники сторін були присутні у судовому засіданні 06.12.2017, заявляли клопотання, надавали пояснення по суті спору, а відтак реалізували відповідні свої права та мали можливість реалізувати будь-які права учасників процесу і у цьому судовому засіданні суд постановив без виходу до нарадчої кімнати ухвалу про оголошення у судовому засіданні перерви, а згідно з положеннями частини шостої статті 150 КАС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) якщо в розгляді справи було оголошено перерву, провадження у справі після її закінчення продовжується зі стадії, на якій воно було перервано. Водночас 13.12.2017 представники сторін були допущеними до участі в справі, а відтак не відповідають дійсності доводи позивача, що сторони були позбавлені права бути заслуханими у суді, а відтак щодо порушення судом першої інстанції положень статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
56. Доводи позивача, що необхідною умовою для розгляду справи в порядку письмового провадження є наявність клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, за відсутності яких суд не має права розглядати справу в порядку письмового провадження з посиланням на положення частини четвертої статті 122 КАС України є помилковими, оскільки такою визначено, що особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності; якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, однак цей випадок не є виключним для розгляду справи у порядку письмового провадження.
57. У судовому засіданні 13.12.2017 судом не поставлено на обговорення учасниками справи питання щодо можливості переходу до розгляду справи у порядку письмового провадження та не з`ясовано їх думку щодо зміни порядку розгляду справи, однак дані обставини (з урахуванням тієї обставини, що учасники справи брали участь у судовому засіданні 06.12.2017, в якому реалізували свої права як учасники справи, в тому числі в частині надання пояснень) не можуть бути самостійною підставою для скасування рішення суду першої інстанції за умови прийняття ним правильного рішення по суті спору.
58. Згідно з положеннями частини другої статті 227 КАС України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення судом першої інстанції) підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
59. У даному контексті вважаю за необхідне зазначити, що у касаційній скарзі позивачем не обґрунтовано, яким чином допущене, на думку позивача, судом першої інстанції порушення норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, в чому саме полягає суть пояснень, які, як зазначає позивач, він не зміг надати у судовому засіданні суду першої інстанції, чи у зв`язку з цим він був обмеженим у праві надати докази на підтвердження таких, якщо ж так, то які це докази, тощо.
60. Позивачем у касаційній скарзі не наведено доводів щодо допущення судами попередніх інстанцій порушень норм процесуального права, визначених КАС України, наявність яких могла б бути підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій.
61. З урахуванням викладеного, доводи позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке полягає у продовженні розгляду його позовної заяви в порядку письмового провадження, не надають підстав для висновку, що зміна порядку розгляду справи призвела до неправильного вирішення справи та не свідчать про порушення судом принципу змагальності сторін, гласності і відкритості судового процесу.
63. Згідно з положеннями частини дев`ятої статті 205 КАС України (в чинній редакції), якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
64. Як вбачається з даної норми однією із умов для розгляду справи у письмовому провадженні на даний час є неявка усіх учасників справи у судове засідання.
65. Натомість станом на момент розгляду цієї справи судом першої інстанції згідно з положенням частини шостої статті 128 КАС України однією із умов для розгляду справи у письмовому провадженні було прибуття у судове засідання не всіх осіб, які беруть участь у справі.
67. Згідно з положеннями частин першої, третьої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
68. До того ж, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, виходив, зокрема, з того, що позивач та його представники не надали доказів порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача як фізичної особи внаслідок прийняття оскаржуваного рішення, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
69. Зважаючи на вищевикладене, вважаю, що за наведених обставин помилковою позицією колегії суддів Верховного Суду у цій справі є скасування рішень судів попередніх інстанцій та направлення справи на новий розгляд, натомість у цій справі були підстави для залишення оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій без змін.
Суддя І. В. Желєзний