Справа № 420/4707/21
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2021-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4707/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить:

визнати протиправним та скасувати рішення відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 30.10.2020 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 ;

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву особи без громадянства ОСОБА_1 , про надання дозволу на імміграцію в Україну.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що підставою відмови у наданні дозволу позивачу на імміграцію в Україну стало надання завідомо неправдивих відомостей в заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну, а саме: при зверненні з даною заявою позивач приховав факт, що був документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим 11.06.1999 СГІРФО Буського РВ УМВС, який в подальшому був визнаний недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню в установленому порядку. На переконання позивача, оскаржене рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав.

Першого листопада 2019 позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", як особа, яка має підстави для отримання дозволу на імміграцію в межах квоти, оскільки є повнорідним братом громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заявник надав документи, які підтверджують родинні стосунки, з ОСОБА_2 , який є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України № НОМЕР_2 від 18.12.2017 року та довідкою про реєстрацію особи громадянином України. Позивач в заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну та доданих до неї документів зазначав, що раніше мав паспорт громадянина України, який в подальшому був вилучений. За результатами розгляду заяви від 01.11.2019, відповідачем 30 жовтня 2020 року, тобто через рік прийнято рішення про результати розгляду заяви особи без громадянства ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну. Єдиною підставою для відмови у наданні Позивачу дозволу на імміграцію в Україну є висновок від 18.11.2010 УГІРФО ГУМВС України в Львівській області де зазначено що позивач був документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 виданим 11.06.1999 СГІРФО Буського РВ УМВС, який відповідно до зазначеного висновку визнаний недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню в установленому порядку. Відповідач стверджує, що позивач при зверненні з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну приховав зазначений факт.

Проте, зазначено у позові, на адвокатські запити від 05.02.2021, 01.03.2021, 12.03.2021 відповідач не надав представнику позивача копії документів які підтверджували наявність свідомо неправдивих відомостей в заяві позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну та доданих до неї документів

У позові вказано, що статтею 10 Закону України "Про імміграцію", встановлений вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для відмови в наданні дозволу на імміграцію можуть бути лише доведені та обґрунтуванні докази. Відповідач, на адвокатські запити, не надав будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості.

Отже, на думку позивача, відповідачем не надано позивачу належних доказів існування обставин, що передбачені статтею 10 Закону України "Про імміграцію", які б надавали йому підстави для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію.

Ухвалою суду від 01.04.2021 року залишено без руху адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії та встановлено позивачу 5-денний строк для усунення недоліків.

У вказаній ухвалі суддею роз`яснено, що виявлені недоліки повинні бути усунені, шляхом надання до суду доказів сплати судового збору або докази на підтвердження звільнення позивача від сплати судового збору.

Копію ухвали отримано представником позивача 04.04.2021 року засобами електронної пошти.

05.04.2021 року за вх.№16826/21 до суду від представника позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали від 01.04.2021 року разом із квитанцією про сплату судового збору у розмірі 908,00 грн.

Ухвалою суду від 09.04.2021 року відкрито провадження по даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Вказаною ухвалою судом зобов`язано відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області надати до суду належним чином засвідчені копії усіх документів, які слугували підставою для прийняття та за результатами розгляду яких прийнято рішення від 30.10.2020 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 .

11.05.2021 року за вх.№23352/21 від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву до якого, зокрема, додані матеріали особової справи позивача.

У відзиві зазначено, що Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області не визнає даний адміністративний позов виходячи з наступного.

Відповідач вказує, що 01.11.2019 особа без громадянства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець Азербайджану, звернувся із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну у зв`язку з тим, що він є повнорідним братом громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вiдповiдно до висновку вiд 18.11.2010 УГIРФО ГУМВС України в Львiвськiй області ОСОБА_1 був документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 11.06.1999 року СГIРФО Буського РВ УМВС, який відповідно до зазначеного висновку визнаний недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню в установленому порядку.

Однак, вказано у відзиві, позивач при зверненнi iз заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну приховав зазначений факт. На питання: Чи перебували в громадянстві України або інших держав. Вказати докладну інформацію, позивач зазначив «ні». Позивач також надав неправдиві вiдомостi стосовно своїх персональних даних. Відповідно до вищенаведеного, паспорт громадянина України був виданий ОСОБА_1 , однак, при зверненнi із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, іноземець зазначив свої персональні дані як « ОСОБА_1 ». Додатково, в матеріалах справи про набуття громадянства України повнорідного брата позивача ОСОБА_2 було виявлено порушення вимог чинного законодавства.

Таким чином, як стверджує відповідач, позивач при зверненні із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну надав завідома неправдиві відомості.

Щодо зауваження представника позивача про прийняття рішення про результати розгляду заяви позивача через рік, то, відповідач звернув увагу на те, що згідно зі ст. 9 Законом України «Про імміграцію», термiн розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання. Таким чином, рішення було прийнято у строк, визначений законодавством.

Враховуючи вищевикладене, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

31.05.2021 року за вх.№27716/21 від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що згідно висновку УГIРФО ГУМВС України в Львівській області від 18.11.2010 року позивачу у 1999 році був виданий паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 - посадовими особами СГРФО Буського РВ УМВС з порушенням чинного законодавства України, оскільки він з заявою на отримання громадянства України не звертався. Отже, в порушення чинного законодавства України, посадові особи СПРФО Буського РВ УМВС видали позивачу паспорт громадянина України, який відповідно до зазначеного висновку визнаний недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню в установленому порядку. Вини позивача в порушенні чинного законодавства України при видачі йому посадовими особами СПРФО Буського РВ УМВС паспорту громадянина України - нема. Відповідних доказів винних дій позивача за цим фактом (вирок, рішення суду тощо) відповідачем не надано. Вiдповiдач не посилався на рiшення компетентного органу про набуття громадянства України та припинення громадянства України позивачем. Якщо громадянство України набуто в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України то припинення громадянства України відбувається також у передбаченому законами України порядку.

У відповіді на відзив зазначено, що неможливо (недопустимо) припинити громадянство України висновком УГIРФО ГУМВС України в Львівській області. Висновок не є рішенням про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України. Відповідач не надав доказів подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України територіальним підрозділом Державної міграційної служби України, до якого цією особою подавалися документи щодо оформлення набуття громадянства України. Також, відсутнє рішення, на підставі цього подання, про скасування оформлення набуття громадянства України підписане керівником цього територіального органу державної міграційної служби України або його заступником. Підставами для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України можуть бути лише винні дії особи яка набула громадянство України шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України. Такої підстави для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України як порушення процедури посадовими особами (з перевищенням повноважень) при підготовці документів на надання дозволу на імміграцію, законодавчими приписами не передбачено. Таким чином, Позивач, не набував статусу громадянина України відповідно до законодавства України та не був його позбавлений.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовувалися вимоги, перевіривши їх доказами, судом встановлено наступне.

01.11.2019 року особа без громадянства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець Азербайджану, звернувся із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну у зв`язку з тим, що він є повнорідним братом громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

30.10.2020 року провідним спеціалістом відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області за результатами розгляду клопотання позивача щодо отримання дозволу на імміграцію складено висновок про відмову у наданні дозволу на імміграцію громадянину ОБГ ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У висновку вказано, що особа без громадянства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець Азербайджану, звернувся з заявою про надання дозволу на iмміграцію в Україну 01.11.2019 у зв`язку з тим, що він є повнорідним братом громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до висновку від 18.11.2010 УГІРФО ГУМВС України в Львівській області ОСОБА_1 був документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим 11.06.1999 СГIРФО Буського РВ УМВС, який відповідно до зазначеного висновку визнаний недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню в установленому порядку. Однак, іноземець при зверненні з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну приховав зазначений факт. На питання: Чи перебували в громадянстві України або інших держав. Вказати докладну інформації, іноземець зазначив «ні». Іноземець також надав неправдиві вiдомостi стосовно своїх персональних даних. Відповідно до вищенаведеного висновку, паспорт громадянина України був виданий ОСОБА_1 , однак, при зверненні з заявою про надання дозволу на iмміграцію в Україну, іноземець зазначив свої персональні дані як « ОСОБА_1 ». Додатково, було виявлено в матеріалах справи про набуття громадянства України повнорідного брата іноземця ОСОБА_2 порушення вимог чинного законодавства. Беручи до уваги вищенаведене, зазначено у висновку, іноземець при зверненні з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну надав завідома неправдиві відомості. Відповідно до п. 4 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію в Україну не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Беручи до уваги вищенаведене, у висновку вказано, що провідний спеціаліст відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області вважав за можливе:

1) відмовити у наданні дозволу на імміграцію особi без громадянства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію»;

2) повідомити про прийняте рішення ДМС, Адміністрацію прикордонної служби України та заявника.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 5164 від 30.10.2020 позивачу відмовлено у наданні дозволу на іммігріцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про іміграцію».

Вважаючи вказане рішення відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 30.10.2020 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства, процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, урегульовано Законом України від 07.06.2001 №2491-ІІІ «Про імміграцію» та Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі Порядок №1983).

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Частиною 14 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (в редакції, чинній станом на дату подання позивачем заяви про надання дозволу на імміграцію) встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію

Згідно із статтею 1 Закону України «Про імміграцію» іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається в межах квоти іммігрантів.

Пунктом 4 частини 2 вказаної статті визначено, що квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 9 Закону України «Про імміграцію» заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з частини 5 статті 9 Закону України «Про імміграцію» для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: три фотокартки; копія документа, що посвідчує особу; документ про місце проживання особи; відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Аналогічні вимоги містяться в пункті 11 Порядку №1983.

Частиною 11 статті 9 Закону України «Про імміграцію» визначено, що термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені у статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до п.4 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

У свою чергу, пунктом 10 Порядку №1983 встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.

Пунктом 12 Порядку №1983 (в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) передбачено, що територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит (пункт14 Порядку №1983).

Аналіз викладених чинних норм законодавства свідчить про те, що особа, яка на законних підставах перебуває на території України, має право звернутись до територіального підрозділу ДМС України із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну. У свою чергу, територіальні органи ДМС України зобов`язані здійснити перевірку наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію. Перелік підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну не є вичерпним.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Так, позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну 01.11.2019 року, а рішення прийнято 30.10.2020 року, тобто з дотриманням приписів ст.9 Закону України «Про імміграцію», а саме у строк, що не перевищує одного року з дня подання заяви.

Відмовляючи у наданні дозволу на імміграцію, відповідач виходив з того, що:

- іноземець при зверненні з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну приховав факт того, що ОСОБА_1 був документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 виданим 11.06.1999 СГIРФО Буського РВ УМВС (іноземець при зверненні з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну приховав зазначений факт. На питання: Чи перебували в громадянстві України або інших держав. Вказати докладну інформації, іноземець зазначив «ні»);

- паспорт громадянина України був виданий ОСОБА_4 , однак, при зверненні з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, іноземець зазначив свої персональні дані як « ОСОБА_1 »;

- в матеріалах справи про набуття громадянства України повнорідного брата іноземця ОСОБА_2 встановлено порушення вимог чинного законодавства.

При вирішенні даної адміністративної справи, суд відхиляє посилання відповідача, як на підставу для прийняття спірного рішення, на те, що в матеріалах справи про набуття громадянства України повнорідного брата іноземця ОСОБА_2 встановлено порушення вимог чинного законодавства, оскільки, по-перше, Головним управлінням ДМС України в Одеській області не зазначено зміст відповідного порушення, по-друге, не вказано правових наслідків вказаного порушення для ОСОБА_2 та позивача, по-третє, не надано рішення за наслідками встановленого порушення; по-четверте, не надано доказів на підтвердження встановленого порушення.

Щодо доводів відповідача про те, що іноземець при зверненні з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну приховав факт того, що ОСОБА_1 був документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 виданим 11.06.1999 СГIРФО Буського РВ УМВС (іноземець при зверненні з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну приховав зазначений факт. На питання: Чи перебували в громадянстві України або інших держав. Вказати докладну інформації, іноземець зазначив «ні»), суд зазначає наступне.

Відповідно до висновку від 18.11.2010 року УГІРФО ГУМВС України в Львівській області ОСОБА_1 був документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 виданим 11.06.1999 СГIРФО Буського РВ УМВС, який відповідно до зазначеного висновку визнаний недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню в установленому порядку.

За своєю суттю, визнання паспортного документу недійсним свідчить про те, що він є таким з моменту його видання. Тобто особа не вважається такою, що набула у встановленому порядку громадянство України.

Суд вважає, що ненадання позивачем інформації про те, що він був документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 виданим 11.06.1999 СГIРФО Буського РВ УМВС, який відповідно до зазначеного висновку визнаний недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню в установленому порядку не може кваліфікуватися як подання свідомо неправдивих відомостей при зверненні із заявою про надання дозволу на імміграцію.

Стаття 17 Закону України «Про громадянство України» визначає підстави припинення громадянства України.

Відповідно до приписів вказаної статті громадянство України припиняється:

1) внаслідок виходу з громадянства України;

2) внаслідок втрати громадянства України;

3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Статтею 19 Закону України «Про громадянство України» визначено, що підставами для втрати громадянства України є:

1) добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття.

Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто.

Не вважаються добровільним набуттям іншого громадянства такі випадки:

а) одночасне набуття дитиною за народженням громадянства України та громадянства іншої держави чи держав;

б) набуття дитиною, яка є громадянином України, громадянства своїх усиновителів унаслідок усиновлення її іноземцями;

в) автоматичне набуття громадянином України іншого громадянства внаслідок одруження з іноземцем;

г) автоматичне набуття громадянином України, який досяг повноліття, іншого громадянства внаслідок застосування законодавства про громадянство іноземної держави, якщо такий громадянин України не отримав документ, що підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави;

2) набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів;

3) добровільний вступ на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є військовим обов`язком чи альтернативною (невійськовою) службою.

Положення пунктів 1, 3 частини першої цієї статті не застосовуються, якщо внаслідок цього громадянин України стане особою без громадянства.

Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного указу Президента України.

Протягом усього строку розгляду даної адміністративної справи до суду не надано доказів того, що позивач на підставі приписів вказаної статті втратив громадянство України.

Також, до суду не надано, а судом не встановлено, що позивач був у встановленому порядку притягнений до відповідальності за подання недостовірних відомостей чи підроблених документів за наслідками чого його було документовано паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 виданим 11.06.1999 СГIРФО Буського РВ УМВС

За вказаних умов, позивач звертаючись із заявою про надання доводу на імміграцію в Україну правомірно зазначив, що він не перебував раніше в громадянстві України.

Щодо посилань відповідача на те, що паспорт громадянина України був виданий ОСОБА_4 , однак, при зверненні з заявою про надання дозволу на iмміграцію в Україну, іноземець зазначив свої персональні дані як « ОСОБА_1 », суд зазначає наступне.

Так, в матеріалах особової справи позивача, які надані відповідачем до суду, наявні офіційні документи, в яких персональні дані позивача вказані як « ОСОБА_1 », а саме: лист консульського відділу посольства Азербайджанської Республіки в Україні №V-30A від 26.09.2018 року, переклад свідоцтва про народження позивача серії НОМЕР_3 , переклад свідоцтва про укладення шлюбу позивачем серії НОМЕР_4 та інш.

При цьому даними повнорідного брата позивача є: « ОСОБА_2 ».

Тобто, вищевказані неточності в персональних даних позивача не можуть вважатися поданням недостовірних відомостей в розумінні п.4 ч.1 ст.10 Закону України «Про Імміграцію».

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 5164 від 30.10.2020 прийнято без урахування всіх обставин.

З урахуванням наведеного суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії є такими, що підлягають задоволенню.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.242 КАСУ, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем надано до суду докази сплати судового збору у розмірі 908,00 грн (а.с.41).

За таких обставин, з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивач необхідно стягнути понесені позивачем витрати в розмірі 908,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 21,22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 5164 від 30.10.2020 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву особи без громадянства ОСОБА_1 , про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно до п.15.5 ч.І Перехідних положень КАС України апеляційна скарга подається до або через відповідні суди, а матеріали справи витребуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 );

Відповідач: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (, 65014, м.Одеса, вул.Преображенська, 44).

Суддя П.П. Марин