Справа № 803/2374/14
Суддя: Костюкевич Сергій Федорович
Дата ухвалення: 2021-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року ЛуцькСправа № 803/2374/14

Волинський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Костюкевича С. Ф.,

суддів Валюха В.М., Ковальчука В.Д.,

при секретарі судового засідання Філімоновій О.В.,

за участю представника позивача Овчарова А.В.,

представника відповідачів Вознюка В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України, Управління Служби безпеки України у Волинській області про скасування наказу та поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Служби безпеки України, Управління Служби безпеки України у Волинській області про скасування наказу Служби безпеки України по особовому складу № 10/13-ОС від 24 жовтня 2014 року про звільнення полковника ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Управління Служби безпеки України у Волинській області, поновлення полковника ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Управління Служби безпеки України у Волинській області.

Ухвалою суду від 21.01.2015 року провадження у справі зупинено до вирішення Верховним Судом України питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України Про очищення влади та до прийняття Конституційним Судом України рішення за наслідками розгляду такого подання.

Ухвалою суду від 25.02.2021 року провадження у справі поновлено.

15.03.2021 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути з Служби безпеки України на його користь середньомісячне грошове забезпечення за період з 27.12.2014 року по 12.03.2021 року у розмірі 2 988 423,18 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.10.2014 року наказом по особовому складу №10/13-ОС Служби безпеки України позивача було звільнено із займаної посади першого заступника начальника Управління Служби безпеки України у Волинській області відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» та Положення про проходження військової служби військо службовцями Служби безпеки України

Вважає вказний наказ протиправним, винесеним з порушенням Конституції України, ст.ст. 2, 51, 36 Кодексу законів про працю в Україні, а також із невірним застосуванням вимог Закону України «Про очищення влади». З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, наведених у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Представник відповідачів в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає, враховуючи наступне.

Частина 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси і просити про їх захист.

Судом встановлено, що відповідно до довідки Управління Служби безпеки України у Волинській області від 09.12.2014 №54/19/2867 полковник ОСОБА_1 проходив військову службу в Управлінні Служби безпеки України в Автономній Республіці Крим на посаді першого заступника начальника Головного управління з 11.06.2007 по 30.04.2010; в Управлінні СБ України у Волинській області на посаді першого заступника начальника Управління з 29.05.2010 по 23.10.2014.

У свою чергу, згідно витягу з наказу Служби безпеки України від 24.10.2014 №10/13-ОС «По особовому складу», відповідно до пункту 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про очищення влади» та Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, зараховано в розпорядження за підпунктом «б» пункту 48 з 24.10.2014 по 24.01.2015 начальника Управління Служби безпеки України у Волинській області полковника ОСОБА_1 по посаді першого заступника начальника управління (полковник) зі забережням раніше встановлених розмірів надбавок, доплат та преміювання, звільнивши його з посади першого заступника начальника управління (полковник).

Крім того, як вбачається з наказу Управління Служби безпеки України у Волинській області від 26.12.2014 №334-ОС полковник ОСОБА_1 звільнений з військової служби наказом голови СБУ від 19.12.2014 №10/231-ос за підпунктом «а» пункту 61 та підпунктом «г» пункту 63 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 №1262/2007 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) у запас Служби безпеки України, виключений з 26.12.2014 зі списків особового складу Управління Служби безпеки України у Волинській області.

Позивач, не погоджуючись із вищезазначеним наказом про його звільнення звернувся до суду з даним позовом.

Статтею 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відносини щодо звільненням з публічної служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та/або коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Так, відповідно частин 1 та 2 ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затверджене Указом Президента України від 27 грудня 2007 року №1262/2007, визначає порядок проходження військової служби за контрактом особами офіцерського складу, рядового, сержантського і старшинського складу Служби безпеки України (далі - військовослужбовці Служби безпеки України), виконання ними військового обов`язку в запасі та особливості проходження військової служби у воєнний час (далі також Положення №1262/2007).

Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Службі безпеки України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.

Згідно з п.7-2 ст.36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема, підстави, передбачені Законом України «Про очищення влади».

Закон України «Про очищення влади» №1682-VII від 16 вересня 2014 року, який набрав чинності 16 жовтня 2014 року, визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

У частині першій статті 1 цього Закону України «Про очищення влади» визначено, що очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини другої статті 1 цього Закону, очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Згідно з частиною третьою статті 1 вказаного Закону, протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про очищення влади», заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, зокрема: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Отже, заборона, передбачена частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» та, відповідно, процедура звільнення за нормами пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, може бути застосована у відношенні до особи, яка відповідає наступним критеріям: - обіймала посаду (посади), перелік яких наведено вище, у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року; - сукупний строк обіймання такої посади складає не менше одного року.

Водночас, судом враховано, що положеннями Закону України «Про очищення влади» фактично установлюється додаткова підстава припинення трудового договору - звільнення керівника, першого заступника керівника СБУ на підставі люстрації у зв`язку із самим фактом зайняття ним посади, передбаченої статті 3 цього Закону, а вказаний Закон застосовується до певного кола громадян України, а саме до осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Тобто, люстрація застосовується до осіб, які, перебували (перебувають) на конкретній публічній посаді та вчинили певне правопорушення, передбачене статтями 1, 2, 3 Закону України «Про очищення влади».

Підстави, порядок, мета та сутність люстрації в національному та міжнародному правопорядках свідчить, що люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника має бути встановлена в кожному конкретному випадку.

Аналіз норм міжнародного права та положень національного законодавства дають підстави для висновку про те, що приписами Закону України «Про очищення влади» створюються передумови для порушення рівності можливостей реалізації права доступу до державної служби, служби в органах місцевого самоврядування та в управлінні державними справами, яку має забезпечити держава відповідно до ч.2 ст.38 Конституції України, адже в його положеннях простежується дискримінаційний підхід щодо підстав та порядку звільнення керівника, заступника керівника структурного підрозділу органу державної влади, місцевого самоврядування чи іншого державного органу тільки з тієї підстави, що він обіймає відповідну керівну посаду в самостійному структурному підрозділі протягом не менше визначеного Законом України «Про очищення влади» строку.

Заборона перебування на посадах, визначених в ч.1 ст.3 Закону України «Про очищення влади» та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, визначеної як один із принципів очищення влади (ч.2 ст.1 Закону України «Про очищення влади»), що вказує на ігнорування принципу індивідуального підходу при притягненні особи до юридичної відповідальності, та порушує ст.61 Конституції України.

Положення п.2 «Прикінцеві та перехідні положення» та ст.3 Закону України «Про очищення влади», мають бути застосовані у нерозривній сукупності із положеннями ст.1 Закону України «Про очищення влади», якою встановлено мету люстрації - недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, та передбачено обов`язкові до застосування принципи: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

При застосуванні до особи положень Закону України «Про очищення влади» мало б бути з`ясовано, чи здійснювала така особа заходи (та/або сприяла їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки й оборони України, або протиправне порушення прав і свобод людини.

В іншому випадку вказані особи визнаються колективно винними без забезпечення індивідуального підходу відповідальності, що є порушенням статей 61 і 62 Конституції України в аспекті забезпечення індивідуального характеру відповідальності та забезпечення презумпції невинуватості.

Дотримання презумпції невинуватості при здійсненні люстраційних заходів є фундаментальним принципом у забезпеченні демократичного шляху очищення влади.

Водночас, без доведення вини в передбаченому законом порядку, без установленого права на оскарження, Законом «Про очищення влади» запроваджується заборона обіймати посади (перебувати на службі) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування лише у зв`язку з перебуванням на такій посаді в певний проміжок часу.

Колегія суддів також зазначає, що питання конституційності, зокрема положень пунктів 7, 8, 9 частини першої пункту 4 частини другої статті 3 у взаємозв`язку із частиною третьою статті 1 та пунктом 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1682-VII на відповідність положенням статті 38, частини другої статті 61, частини першої статті 62 Конституції України вирішуються Конституційним Судом України.

На розгляді Великої Палати Конституційного Суду України тривалий час перебуває справа за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України(конституційності) пункту 6 частини першої, пунктів 2, 13 частини другої, частини третьої статті 3 Закону України «Про очищення влади», 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України(конституційності) частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього закону, Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 1, пунктів 7, 8, 9 частини першої, пункту 4 частини другої статті 3, пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього закону, Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України(конституційності) частини третьої статті 4 цього закону.

На момент розгляду судом цієї адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 рішення Конституційним Судом України за наслідками розгляду вищевказаного конституційного провадження не ухвалено.

Розглядаючи даний адміністративний спір, слід також зазначити, що у проміжному Висновку від 16 грудня 2014 року №788/2014 СDL-АD (2014)044 щодо Закону України «Про очищення влади» (Закону «Про люстрацію») Венеціанська комісія констатувала, крім іншого, що «Відповідно до Керівних принципів люстрація має стосуватися осіб, які відіграли важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини або які обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини; ніхто не може бути предметом люстрації виключно через особисті думки і переконання; свідомі співробітники можуть бути люстровані тільки якщо їх дії насправді завдали шкоди іншим і вони знали або повинні були знати про це» (пункт 62).

Також, Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, що була ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, вказує в статті 8, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втручання згідно з вимогами буде вважатись «необхідним у демократичному суспільстві» для законної мети, якщо воно відповідає «нагальній соціальній потребі», і, зокрема, якщо воно пропорційне законній меті, що переслідується.

Судом також враховано, що Європейський Суд з прав людини прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» від 19 жовтня 2019 року щодо спірних правовідносин.

У даному рішенні Суд зазначив, що заявники працювали над тим, що в принципі було державою, заснованою на демократичних конституційних засадах. Натомість заходи, вжиті на підстав Закону про люстрацію ґрунтувалися на тому, що здавалося своєрідною колективною відповідальністю за працю за часів Януковича, не враховуючи жодної індивідуальної ролі чи зв`язку з будь-якими антидемократичними подіями. Існувала ймовірність того, що закон було прийнято проти тих, хто працював на державній службі за попередніх урядів, що передбачало політизацію державної служби, що само по собі суперечило проголошеній цілі законодавства. Це був усталений принцип судової практики Суду, що люстрація не може служити покаранню, відплаті чи помстою, і це стосується також українського Закону про люстрацію.

Ключовим у позиції ЄСПЛ зазначено, що у цій справі поведінка заявників, щодо якої до них було застосовано заходи відповідно до Закону України «Про очищення влади», не була класифікована як «кримінальна» в національному законодавстві і не була схожа на якусь злочинну поведінку: вона полягала в тому, щоб залишатися на своїх постах, поки при владі перебував президент ОСОБА_3 . Отже, не було доведено, що втручання у відношенні будь-якого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві і тому ЄСПЛ у визнав порушення ст.8 Конвенції щодо всіх заявників.

Отже, Європейський Суд з прав людини дійшов висновку, що безумовне застосування люстраційної процедури на підставі Закону України «Про очищення влади» до осіб, які в період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року перебували на окремих посадах державної служби без встановлення причетності вказаних осіб до негативних і антидемократичних подій в Україні, що мали місце за часів Януковича, суперечить проголошеній цілі законодавства і свідчить про наявність своєрідної колективної відповідальності без врахування жодної індивідуальної ролі чи зв`язку відповідних осіб з такими подіями.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Із матеріалів розглядуваної адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 видно, що спірним наказом Служби безпеки України по особовому складу від 24.10.2014 року №10/13-ос відповідно до пункту 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України Про очищення влади та Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, зараховано в розпорядження за підпунктом б пункту 48 (у зв`язку з проведенням організаційних заходів згідно з розпорядженням Центрального управління Служби безпеки України від 8 січня 2014 року № 1/ДСК) з 24 жовтня 2014 року по 24 січня 2015 року начальника Управління Служби безпеки України у Волинській області полковника ОСОБА_1 по посаді першого заступника начальника управління (полковник) зі забережням раніше встановлених розмірів надбавок, доплат та преміювання, звільнивши його з посади заступника начальника управління (полковник) (у період з 25 лютого 2010 року по 30 квітня 2010 року обіймав посаду першого заступника начальника Головного управління Служби безпеки України в Автономній Республіці Крим; у період з 29 травня 2010 року по 22 лютого 2014 року обіймав посаду першого заступника начальника Управління Служби безпеки України у Волинській області).

Відповідно до підпункту б пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, зарахування військовослужбовців Служби безпеки України у розпорядження прямих начальників (командирів) допускається у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів - до 3 місяців.

Підставою прийняття такого Наказу зазначено, що такий базується виключно на відомостях, наявних в матеріалах особової справи ОСОБА_1 , оскільки позивач у період з 25 лютого 2010 року по 30 квітня 2010 року обіймав посаду першого заступника начальника Головного управління Служби безпеки України в Автономній Республіці Крим; у період з 29 травня 2010 року по 22 лютого 2014 року обіймав посаду першого заступника начальника Управління Служби безпеки України у Волинській області, без доведення факту індивідуальної вини.

Таким чином, суд приходить до висновку, що спірний наказ СБУ №10/13-ос з від 24.10.2014 року в частині звільнення позивача з посади не може бути визнаний правомірним та таким, що прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, і, як наслідок, порушує закріплені Конституцією права позивача та підлягає скасуванню.

Водночас, щодо вимоги про поновлення позивача ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Управління Служби безпеки України у Волинській області з 25 жовтня 2014 року, слід врахувати, що позивач ОСОБА_1 відповідно до приписів Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII та Положення №1262/2007 проходив військову службу на вказаній вище посаді з присвоєним військовим званням полковника, тобто був військовослужбовцем Служби безпеки України.

Згідно наказу Голови СБУ від 19.12.2014 року №10/231-ос «По особовому складу» позивач ОСОБА_1 звільнений з військової служби по Управлінню Служби безпеки України у Волинській області за підпунктом "а" пункту 61 та підпунктом "г" пункту 63 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) у запас Служби безпеки України, а згідно наказу УСБУ у Волинській області від 26.12.2014 року №334-ос «По особовому складу» позивач ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу як такий, що перебуває в розпорядженні начальника Управління Служби безпеки України у Волинській області по посаді заступника начальника Управління та звільнений з військової служби наказом Голови СБУ від 19.12.2014 року №10/231-ос за підпунктом "а" пункту 61 та підпунктом "г" пункту 63 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) у запас Служби безпеки України, з правом носіння військової форми одягу, з урахуванням часу на здавання посади, з 26 грудня 2014 року.

У позовних вимогах ОСОБА_1 просить лише скасувати наказ Служби безпеки України по особовому складу від №10/13-ос від 24.10.2014 року про звільнення полковника ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Управління Служби безпеки України у Волинській області.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Колегія суддів враховує, що позивач ОСОБА_1 факт звільнення з військової служби не заперечує, вказані вище накази за грудень 2014 року про звільнення з військової служби та про виключення зі списків особового складу, не оскаржив, а також не заявив вимог про поновлення на військовій службі.

Отже, в такій ситуації у суду відсутні правові підстави для поновлення позивача ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Управління Служби безпеки України у Волинській області.

Крім цього, суд зазначає, що з врахуванням відсутності підстав для поновлення позивача на посаді, не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середньомісячного грошового забезпечення за період з 27.12.2014 року.

При цьому, суд враховує, що спірний наказ Служби безпеки України від 24.10.2014 №10/13-ОС По особовому складу про звільнення позивача ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Управління з 24 жовтня 2014 року передбачав збереження його попереднього грошового забезпечення на період перебування в розпорядженні начальника Управління.

Цей наказ Служби безпеки України від 24.10.2014 №10/13-ОС По особовому складу в частині зарахування позивача в розпорядження начальника Управління (у зв`язку з проведенням організаційних заходів) з 24.10.2014 року, позивач не оскаржив, а позивач просив протиправним та скасувати наказ від 24 жовтня 2014 року №10/13-ОС По особовому складу лише у частині звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Управління Служби безпеки України у Волинській області.

Судом також встановлено, що протягом періоду з 24.10.2014 року (момент звільнення з посади) по 26.12.2014 року (момент звільнення з військової служби) позивач ОСОБА_1 отримував грошове забезпечення, і до суду не ставить вимог про стягнення за цей період середнього грошового забезпечення. Позовна вимога про стягнення з відповідача середньомісячного грошового забезпечення стосується періоду із 27.12.2014 року, тобто періоду після звільнення позивача з військової служби.

На час вирішення адміністративним судом цієї справи за позовом ОСОБА_1 являються чинними і не оспореними вказані вище наказ СБУ від 19.12.2014 року №10/231-ос про звільнення з військової служби та наказ УСБУ у Волинській області від 26.12.2014 року №334-ос про виключення зі списків особового складу.

Таким чином, відсутні правові та фактичні підстави для стягнення в користь позивача ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за період із 27.12.2014 року по час винесення судового рішення, з підстав незаконності звільнення його з посади згідно оскарженого наказу від 24.10.2014 №10/13-ОС По особовому складу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.05.2021 року в справі №803/2366/14.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб`єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень при прийнятті оскаржуваного наказу від 24 жовтня 2014 року №10/13-ОС «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Управління Служби безпеки України у Волинській області діяв без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права, що призвело до порушення прав останньої.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, суд приходить до висновку про безпідставність оскаржуваного наказу Служби безпеки України від 24 жовтня 2014 року №10/13-ОС «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Управління Служби безпеки України у Волинській області, який слід визнати протиправним та скасувати в цій частині, а в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Керуючись статтями 242, 243, 245, 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Кодексу законів про працю України, Закону України «Про очищення влади», суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Служби безпеки України від 24 жовтня 2014 року №10/13-ОС «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статями 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням вимог підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» цього Кодексу. Апеляційна скарга може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ).

Відповідач: Служба безпеки України (01601, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 35, ідентифікаційний код 00034074).

Відповідач: Управління Служби безпеки України у Волинській області (43005, місто Луцьк, проспект Василя Мойсея, будинок 4, ідентифікаційний код 20001487).

Головуючий-суддя С. Ф. Костюкевич

Судді В. М. Валюх

В. Д. Ковальчук

Повне рішення суду складено 07.06.2021 року.