Справа № 480/4717/20
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2021-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: С.В. Воловик
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 р. Справа № 480/4717/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Східного територіального управління Національної гвардії України (в/ч НОМЕР_1 ) на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 31.12.2020, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 31.12.20 по справі № 480/4717/20

за позовом ОСОБА_1

до Східного територіального управління Національної гвардії України (в/ч НОМЕР_1 )

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
У липні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Східного територіального управління Національної гвардії України (в/ч НОМЕР_1 ) (далі відповідач, В/Ч НОМЕР_1 ), в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність В/Ч НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні;

- стягнути зі В/Ч НОМЕР_1 на його користь 220 983,42 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.01.2019 по 10.02.2020.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 31.12.2020 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність В/Ч НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .

Стягнуто з В/Ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 22 022 грн. 88 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.01.2019 по 10.02.2020.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського адміністративного суду від 31.12.2020 у справі №480/4717/20 в частині стягнення з В/Ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 22 022,88 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.01.2019 по 10.02.2020 і ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з В/Ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.01.2019 по 10.02.2020 в сумі 111 486,14 грн.

Аргументи, наведені позивачем в обґрунтування вимог апеляційної скарги полягали у тому, що після його звільнення зі служби військовою частиною не проведено з ним остаточний розрахунок, а саме: не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учасником бойових дій за період з 2016 по 2018 рік, а відтак, позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), а саме за період з 05.01.2019 по 10.02.2020. Також ОСОБА_1 зазначав, що суд першої інстанції дійшов неправильних висновків при досліджені: постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, постанови Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, постанови Верховного Суду від 20.05.2020 року у справі №816/1640/17.

Позивач посилається на позицію висловлену у постанові Верховного Суду від 24.07.2019 по справі №805/3167/18-а та вважає, що саме її слід застосувати у даному випадку.

Також, В/Ч НОМЕР_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила суд апеляційної інстанції рішення Сумського окружного адміністративного суду від 31.12.2020 по справі №480/4717/20 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначала, що компенсація за невикористану додаткову відпустку не є складовою заробітної плати, аналогічна позиція викладена в постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 18.02.2020 по справі №480/4364/19 та у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 по справі №620/1982/19.

Щодо причини невиплати компенсації позивачу за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових діб та наявності вини відповідача у несвоєчасній виплаті, В/Ч НОМЕР_1 зазначає наступне.

Про безумовний обов`язок військових установ виплачувати військовослужбовцям при звільненні компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій як відповідачу, так і позивачу стало відомо лише після постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 по зразковій справі № 620/4218/18, тому підстави для виплати з`явилися лише після винесення вищезазначеної постанови.

26.03.2021 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та В/Ч 2240.

16.04.2021 ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу В/Ч НОМЕР_1 , в якій позивач заперечував щодо вимог апеляційної скарги відповідача та просив залишити її без задоволення.

30.04.2021 В/Ч НОМЕР_1 подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якій відповідач заперечував щодо вимог апеляційної скарги позивача та просив залишити її без задоволення.

12.05.2021 ОСОБА_1 подано додаткові пояснення по справі, в яких зазначив, що остаточний розрахунок ним отримано 11.02.2020, що підтверджується випискою банку з карткового рахунку. Позивач вважає , що перебіг строку звернення до суду розпочався з 12.03.2020.

24.05.2021 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду апеляційні скарги ОСОБА_1 та В/Ч НОМЕР_1 призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 308 , п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі - КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянти посилаються у скаргах, дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

ОСОБА_1 з 04.05.2016 по 04.01.2019 проходив службу в Національній гвардії України на посаді начальника топографічної служби штабу за контрактом.

Наказом командувача Національної гвардії України від 27.12.2018 №206о/с позивача звільнено з військової служби у запас Збройних сил України.

Наказом начальника Східного територіального управління Національної гвардії України від 04.01.2019 №3дск припинено (розірвано) контракт з позивачем та виключено зі списків особового складу і фінансового забезпечення Східного територіального управління НГУ та інших видів забезпечення ОСОБА_1 .

За період проходження служби ОСОБА_1 не нарахована та не виплачена при звільненні грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 у справі №480/3917/19 позовну заяву ОСОБА_1 до В/Ч НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задоволено. Крім іншого, зобов`язано В/Ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 27.12.2018.

Як вбачається із довідки Східного територіального управління Національної гвардії України від 04.06.2020 №40/32-91 ФВ, відповідно до рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.12.2019, ОСОБА_1 нараховано компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 в сумі 22 022,88 грн.

У зв`язку з несвоєчасною виплатою компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, тому вважав за необхідне стягнути на користь позивача суму середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 22 022,88 грн., що відповідатиме розміру грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, яка була нарахована відповідачем 10.02.2020.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правовідносини щодо грошового забезпечення військовослужбовців врегульовані низкою спеціальних актів, зокрема Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон №2011), постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» від 07 листопада 2007 року №1294, постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» від 22.09.2010 № 889.

Втім, зазначені акти не містять норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Так, за загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними.

Таким чином норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів зазначає про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічних правових висновків щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців дійшов Верховний Суд у постановах від 31.05.2018 р. у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 р. у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 р. у справі № 826/15235/16.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 р. у справі № 821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, у тому числі захист права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

При цьому, звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав.

Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

В силу ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

У той же час, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Враховуючи, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Так, спірні правовідносини виникли у зв`язку із несвоєчасним розрахунком із позивачем при звільненні, з огляду на невиплату відповідачем грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 04.01.2019 по день фактичного розрахунку.

Судовим розглядом встановлено, що на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 у справі №480/3917/19 відповідачем ОСОБА_1 нараховано компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 рік у сумі 22 022,88 грн.

Дана компенсація за невикористані дні додаткової відпустки відповідачем була нарахована 10.02.2020 та зарахована позивачу на картку 11.02.2020.

Отже, фактичний розрахунок з ОСОБА_1 відбувся 10.02.2020.

Враховуючи дату повного розрахунку з позивачем, а також те, що закінчення строку звернення до суду з позовом припало на час дії карантину, введеного постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності поважних причин пропуску строку на звернення до суду з адміністративним позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Посилання апелянта відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду, який сплив 10.03.2020 колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки фактично зарахування коштів на картковий рахунок позивача відбулося 11.02.2010, то останній день строку звернення до суду є 12.03.2020 та яка є початком карантину в Україні.

Оскільки фактичний розрахунок з позивачем проведено лише 10.02.2020 суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для отримання позивачем відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій відповідно до ст. 117 КЗпП України.

Посилання відповідача на відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, оскільки компенсація за невикористану додаткову відпустку не є складовою заробітної плати та на неї не розповсюджується положення ст.. 117 Кодексу законів про працю України, колегія суддів вважає необґрунтованими з урахуванням вище зазначених правових норм.

Також колегія суддів вважає помилковими посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 22.01.2020 по справі №620/1982/19 оскільки правовідносини по даній справі є іншими.

Стосовно розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Так, Верховний Суд України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Одночасно Верховний Суд України зауважив, що разом із тим необхідно брати до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26.02.2020 р. у справі № 821/1083/17.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

04.01.2019 позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Судовим розглядом встановлено, що відповідач остаточно здійснив розрахунок з позивачем 10.02.2020., тобто із затримкою у 402 дні.

Для визначення суми, яку належить стягнути як середній заробіток за несвоєчасну виплату компенсації за не використану додаткову відпустку, на виконання настанов Великої Палати Верховного Суду у справі №821/1083/17, суд апеляційної інстанції враховує тривалість строку між звільненням позивача з військової служби і, відповідно, не проведенням з ним повного розрахунку та зверненням до суду з позовом про стягнення компенсації.

Отже, на виконання вимог ч. 5 ст. 242 КАС України , суд апеляційної інстанції враховує реальну суму боргу 22 022,88 грн, сплаченого з порушенням строків та ту обставину, що значною мірою тривалість строку затримки розрахунку при звільненні залежала від власної волі позивача з приводу визначення дати звернення до суду.

Тому керуючись засадами розумності, справедливості та пропорційності, суд апеляційної інстанції вважає правомірними висновки суду першої інстанції про необхідність задоволення вимог позивача саме у межах суми боргу, тобто у розмірі 22 022,88 грн.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в цій частині.

Посилання позивача на те, що в разі застосування підходу до санкцій розрахованих відповідно до ст.. 117 Кодексу законів про працю України, які використані у постановіа Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі №821/1083/17 то позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, колегія суддів вважає помилковими, оскільки дана постанова Великої Палати Верховного Суду містить посилання на можливість суду за певних умов, враховуючи принципи розумності, пропорційності та справедливості, зменшити суму санкцій передбачених ст.. 117 Кодексу законів про працю України.

Щодо інших доводів апеляційних скарг колегія суддів зазначає.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянтів, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

За приписами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Зважаючи на висновки суду апеляційної інстанції та приписи статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат, понесених сторонами під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, - відсутні.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Східного територіального управління Національної гвардії України (в/ч НОМЕР_1 ) - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 31.12.2020 по справі № 480/4717/20 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін