Справа № 440/3175/20
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2021-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 р.Справа № 440/3175/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції С.О. Удовіченко) від 10.08.2020 року по справі № 440/3175/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Полтавській області

про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Полтавській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-22891-53 від 10.06.2020 року.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки позивач має статус інваліда другої групи та зареєстрований як фізична особа-підприємець на спрощеній системі оподаткування 3 групи, а відтак в силу статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" звільнений від сплати єдиного соціального внеску у примусовому порядку.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10.08.2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимог задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про правомірність оскаржуваної вимоги про сплату боргу. Так, суд не надав правової оцінки тому факту, що ГУ ДПС у Полтавській області вже виносилась податкова вимога про сплату боргу (недоїмки) за той самий період (від 14.05.2020 №Ф-22891-53 на суму 27130,88 грн.), що і оскаржувана, а саме з 01.01.2019 року по 29.05.2020 року. В зв`язку з чим, судом не було враховано вимог ст. 61 Конституції України, що призвело до неправильного вирішення справи, оскільки його притягнуто двічі до юридичної відповідальності за одне і те саме правопорушення, що призводить до стягнення з позивача подвійного податку. При цьому, норма пункту 4 статті 4 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є дискримінаційною для осіб, які мають статус інваліда та займаються професійною діяльністю в сфері права, як самозайняті особи. Враховуючи відсутність у позивача обов`язку зі сплати єдиного соціального внеску, нарахування податкового боргу зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 25052,76 грн. є неправомірним. Також вказує, що відсутність посилання в оскаржуваній вимозі на акт документальної перевірки, взагалі ставить під сумнів існування такого акту та проведення документальної перевірки, що є також підставою для її скасування.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач надав письмову відповідь на відзив відповідача, в якій просив задовольнити апеляційну скаргу.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у визначеному законом порядку.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідачів проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що ОСОБА_1 у спірному періоді мав статус фізичної особи, яка займається незалежною професійною діяльністю, що не заперечується сторонами. При цьому, позивач здійснює підприємницьку діяльність з 15.01.2020 року по теперішній час.

Також, позивачу призначено пенсію по інвалідності, як особі з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 від 06.09.2018 року /а.с. 22/.

Відповідачем 10.06.2020 року винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-22891-53, якою позивача повідомлено, що станом на дату винесення вимоги заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 25052,76 грн. /а.с. 16/.

При цьому, спірна вимога відображає самостійно нарахований позивачем ЄСВ, зазначений в звіті про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2019 рік, тобто за період у якому позивач не мав статусу фізичної особи-підприємця.

Не погоджуючись із правомірністю вказаної вимоги, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірна вимога про сплату боргу (недоїмки) прийнята відповідачем на підставі, у межах повноважень, у спосіб, що передбачені діючим законодавством, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для її прийняття.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08.07.2010 року № 2464-VI (далі Закон №2464-VI).

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Частиною 4 статті 8 Закону № 2464-VI визначено, що порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

У відповідності до частини 4 статті 4 Закону № 2464-VI, особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або за вислугу років, або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що від сплати за себе єдиного внеску звільняються фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, а також члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах, та за наявності двох обов`язкових умов: є пенсіонерами за віком або інвалідами, після законодавчих змін - отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 25.06.2019 у справі № 1640/2837/18, який відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) підлягає врахуванню під час розгляду справи.

Натомість, оскільки позивач розпочав підприємницьку діяльність лише 15.01.2020, то не підпадає під критерії, визначені частиною четвертою статті 4 Закону № 2464-VI, оскільки у спірний період (2019 рік) не був фізичною особою-підприємцем або членом фермерського господарства.

Таким чином, враховуючи положення п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI, згідно яких, платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 , як особа, яка займалась незалежною професійною діяльністю у сфері права, на час винесення оскаржуваної вимоги, незалежно від отримання ним доходу від такої діяльності, був платником єдиного внеску, для якого цим Законом встановлений певний порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску, а тому доводи апелянта про звільнення його від обов`язку сплачувати єдиний соціальний внесок в цей період є хибними.

Посилання скаржника на дискримінаційний характер норм пункту 4 статті 4 Закону № 2464-VI по відношенню до осіб, які мають статус інваліда та займаються професійною діяльністю в сфері права, за якими передбачена система оподаткування, як самозайнятої особи, колегія суддів вважає є помилковими, оскільки за змістом вказаної норми законодавцем не надавалося іншим особам привелеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками, а лише текстуально більш чітко окреслено коло осіб, які звільняються від сплати єдиного внеску, залежно від настання страхових ризиків, зумовлених досягненням пенсійного віку (загального, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, або спеціального, що зумовлює призначення пенсії за віком) та отриманням особою інвалідності, незалежно від виду призначеної та виплачуваної особі страхової виплати чи соціальної допомоги.

За практикою Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі Вілліс проти Сполученого Королівства, заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення у справі Ван Раалте проти Нідерландів від 21 лютого 1997 року) (п.п. 48-49 рішення у справі Пічкур проти України від 7 листопада 2013 року, заява № 10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 7 липня 2004 року № 14-рп/2004).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивну, обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належним та необхідним. Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої статті 1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.

Разом з цим, вищевказаних обставин по відношенню до позивача у спірних відносинах колегією суддів не встановлено.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 6 Закону № 2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Частиною 5 статті 8 Закону № 2464-VI визначено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Відповідно до абзаців 3, 4 частини 8 статті 9 Закону № 2464-VI, платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до податкового органу (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Виходячи і системного аналізу вказаних положень Закону, колегія суддів дійшла висновку, платники єдиного внеску зобов`язані подавати звітність із визначенням суми виплат (доходу), на які (який) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, нараховувати та своєчасно сплачувати єдиний внесок.

Згідно з відомостями з інтегрованої картки ОСОБА_1 позивачу нараховано єдиний соціальний внесок за період з IV квартал 2018 року по ІІІ квартал 2019 року, що з урахуванням переплати на 01.01.2019 та часткової сплати станом на 21.04.2020 року складає 676,10 грн. /а.с. 37/.

Разом з тим, 10.02.2020 позивачем подано до контролюючого органу звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2019 рік, де самостійно визначено нарахування єдиного внеску за 2019 у розмірі 34717,32 грн /а.с. 33/.

Тобто, станом на 10.02.2020 року позивачем самостійно у власному звіті зазначено суму свого доходу, на яку нараховується єдиний внесок та визначено суму нарахованого єдиного внеску що складає 22% від суми його доходу.

Згідно з пунктом 1 розділу І Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 №422 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.05.2016 за №751/28881 (далі - Порядок №422), цей Порядок визначає організацію діяльності з ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок).

Пунктом 3 розділу І Порядку №422 передбачено, що оперативний облік податків і зборів, митних та інших платежів до бюджету, єдиного внеску здійснюється органами ДФС в інформаційній системі органів ДФС.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Порядку №422 з метою обліку нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску органами ДФС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками.

ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника податків з бюджетами та цільовими фондами за відповідним видом платежу.

При цьому, за приписами пункту 2 розділу І Порядку №422 інтегрована картка платника (далі - ІКП) - форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу та включає перелік показників підсистем інформаційної системи органів ДФС, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та цільовими фондами.

Згідно з відомостями з інтегрованої картки позивачу збільшено недоїмки по нарахуванню єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування /а.с. 37/, на підставі поданого позивачем 10.02.2020 звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2019 рік, що з урахуванням часткової сплати станом на 29.05.2020 року складає 25052,76 грн. /а.с. 45/.

Процедура нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів Державною фіскальною службою України та її територіальними органами встановлена Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449 (далі - Інструкція №449).

Отже, в силу вимог Закону №2464-VI та Інструкції № 449 на платника покладено обов`язок щодо своєчасного та в повному обсязі нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Приписами пунктів 3, 4 Розділу VI Інструкції №449 визначено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.

Орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається):

платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій);

платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Під частковим зменшенням суми недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованості зі сплати фінансових санкцій) для цілей цього пункту вважається зменшення загальної суми боргу (недоїмки) з єдиного внеску, яка включає нараховані та несплачені суми єдиного внеску (фінансових санкцій) за останній календарний місяць, в якому відбулось таке зменшення.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), крім загальних реквізитів, має містити відомості про розмір боргу, в тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.

Сума боргу у вимозі проставляється в гривнях з двома десятковими знаками після коми.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Отже, у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки зі сплати єдиного внеску податковий орган на підставі даних звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи контролюючого органу формує та надсилає (вручає) платнику вимогу про сплату боргу (недоїмки) на суму такої недоїмки.

Таким чином, враховуючи наявну інформацію інтегрованої картки ОСОБА_1 та поданий ним звіт, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) прийнята відповідачем на підставі, у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Законом №2464-VI та Інструкцією №449.

Посилання скаржника на відсутність посилання в оскаржуваній вимозі на акт документальної перевірки, не є підставою для її скасування, оскільки положеннями законодавства не передбачено обов`язкової та єдиної умови для формування вимоги (у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки) проведення перевірки та складення за її результатами відповідного акту.

Пунктом 3 розділу VІ Інструкції № 449 передбачено 10-денний строк для прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) після вручення платнику акта перевірки виключно у випадку, коли виявлені у ході документальної перевірки дані свідчать про порушення платником нарахування єдиного внеску, що утворює самостійні підстави для донарахування податковими органами сум єдиного внеску.

Аналогічних висновків про те, що проведення перевірки та складення акту перевірки не є обов`язковою передумовою прийняття контролюючим органом вимоги про сплату недоїмки за єдиним внеском дійшов Верховний Суд у постановах від 11 вересня 2018 року у справі №826/11623/16, від 10 грудня 2019 року у справі №826/25425/15, від 03 грудня 2020 року у справі № 440/1256/19, які в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України враховуються судом апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, формування спірної вимоги на підставі поданого позивачем звіту та даних інформаційної системи контролюючого органу здійснено контролюючим органом з дотриманням положень, передбачених Законом № 2464-VІ та Інструкцією № 449.

Посилання апелянта на наявність податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2020 №Ф-22891-53, що оскаржується в межах справи №440/2669/20 та неврахування судом першої інстанції подвійного оподаткування в даному випадку, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Так, оскаржувана в даній справі вимога про сплату боргу (недоїмки) винесена податковим органом внаслідок наявності у позивача податкового боргу станом на 29.05.2020 року в сумі 25052,76 грн., а вимога про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2020 №Ф-22891-53 винесена раніше та за інший період діяльності позивача, що виключає подвійність оподаткування.

При цьому, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13.08.2020 року по справі №440/2669/20, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 22.01.2021 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2020 №Ф-22891-53 на суму 27130,88 грн., яка винесена податковим органом внаслідок наявності у позивача податкового боргу станом на 30.04.2020 року, тобто на іншу суму аніж зазначено у спірній вимозі та за інший період, що спростовує доводи апелянта про винесення зазначених вимог за один і той самий період.

Також, колегія суддів зазначає, що заборгованість платника податку не є сталою та може змінитись внаслідок її повної або часткової сплати, а вимога про сплату боргу фактично є повідомленням платника про наявність у нього заборгованості, яка підлягає сплаті, при цьому у разі виникнення, зростання або часткового зменшення суми недоїмки зі сплати єдиного внеску відповідно до пункту 3 Інструкції № 449 передбачено складання нової податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску.

Відповідно до пункту 2 розділу VІ Порядку № 422, у разі наявності у платника податкового боргу (заборгованості зі сплати єдиного внеску) кошти, що надходять від такого платника або в результаті здійснених щодо стягнення податкового боргу, простроченої заборгованості органами ДФС (Державної виконавчої служби України, органами Казначейства) заходів, зараховуються в рахунок погашення податкового боргу (заборгованості зі сплати єдиного внеску) згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником: у першу чергу кошти зараховуються в рахунок погашення основної суми боргу, далі - в рахунок погашення штрафних (фінансових) санкцій, нарахованих на такий борг, в останню чергу - в рахунок погашення пені, нарахованої на такий борг.

У разі погашення податкового боргу (заборгованості зі сплати єдиного внеску) у спосіб, інший ніж надходження коштів, таке погашення здійснюється згідно з черговістю його виникнення: в першу чергу кошти зараховуються в рахунок погашення основної суми боргу, далі - в рахунок погашення штрафних (фінансових) санкцій, нарахованих на такий борг, в останню чергу - в рахунок погашення пені, нарахованої на такий борг.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що наявність двох податкових вимог, прийнятих у різні періоди, свідчить про подвійне оподаткування позивача, оскільки у разі наявності у платника податкового боргу (заборгованості зі сплати єдиного внеску) кошти, що надходять від такого платника зараховуються в рахунок погашення податкового боргу, внаслідок чого сума заборгованості змінюється.

На підставі викладеного, оскільки під час судового розгляду справи підтверджено, що спірна вимога про сплату боргу (недоїмки) прийнята відповідачем на підставі, у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Законом № 2464-VI та Інструкцією № 449, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для її прийняття, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для її скасування у судовому порядку.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правомірність висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.08.2020 року по справі №440/3175/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров З.Г. Подобайло

Повний текст постанови складено 10.06.2021 року