Справа № 500/476/21
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 500/476/21 пров. № А/857/8446/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Іщук Л.П., Кухтея Р.В.,

за участі секретаря судового засідання Чопко Ю.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року (ухвалене у м. Тернопіль в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судом під головуванням судді Подлісної І.М., повний текст рішення складено 18 березня 2021 року) у справі № 500/476/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, суд-

В С Т А Н О В И В :

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким просила:

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови їй у призначенні пенсії державного службовця відповідно до Закону України Про державну службу;

зобов`язати відповідача здійснити призначення та виплату їй пенсії державного службовця відповідно до Закону України Про державну службу з дати звернення - 19 серпня 2020 року.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року позов задоволено повністю.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії державного службовця відповідно до Закону України Про державну службу.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити призначення та виплату ОСОБА_1 пенсії державного службовця відповідно до Закону України Про державну службу з дати звернення - 19 серпня 2020 року.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області на користь ОСОБА_1 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп. сплаченого судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач вказує, що з 01.05.2016 року набрав чинності Закон України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015. Згідно Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 889-VIII втратив чинність Закон України «Про державну службу» № 3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу ХІ Закону № 889-VIII. Відповідно до ст. 90 Закону № 889-VIII пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». При цьому, прикінцевими положеннями Закону № 889-VIII збережено право на призначення пенсії відповідно до ст. статті 37 Закону №3723-XII, якою передбачено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченому абзацом 1 частини першої статті 28 Закону №1058-IV, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Виходячи із системного аналізу вищевказаних положень Закону № 889-VIII та Закону №3723-XII можна зробити висновок, що із набранням чинності Закону № 889-VIII державні службовці втратили право на призначення спеціальних пенсій та отримали право на призначення пенсії на загальних підставах, тобто відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Разом з тим, законодавством передбачено виключення для тих осіб, які станом на 01.05.2016 займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, або мають не менш як 20 років стажу на таких посадах.

Вказує, що суд не взяв до уваги той факт, що за весь період роботи в органах податкової служби позивач отримувала надбавку за ранг державного службовця лише з 01.07.2013 по 31.12.2013. Крім того, зазначає, що 06.08.2016 на підставі Постанови КМУ №465, втратило чинність розпорядження КМУ №503-р, яким було віднесено до 4-7 категорії посад державних службовців відповідні посади в місцевих державних податкових адміністраціях. Тому періоди роботи посадових осіб в органах державної податкової служби на посадах, в період перебування на яких були присвоєні персональні чи спеціальні звання не зараховуються до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби. Зараховуються тільки ті посади, в період перебування на яких були встановлені ранги державних службовців. Оскільки стаж роботи позивача на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії відповідно до Закону № 889-VIII, обчислений на підставі записів трудової книжки станом на 01.05.2016 становить 1 рік 19 днів, то відсутні підстави для призначення позивачу пенсії відповідно до Закону № 889-VIII.

Крім того, суд не врахував, що довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця №380/10/19-00-13/3 та №381/10/19-00-13/3 від 19.08.2020, видані Головним управлінням ДПС у Тернопільській області, не відповідають нормам, передбаченим постановою КМУ №622 та не можуть бути враховані при обчисленні розміру пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу».

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Учасники справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги у відповідності до вимог ст.124 КАС України, шляхом надіслання повідомлень засобами поштового зв`язку, що підтверджується зворотнім рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та на електронну пошту, зазначену даними учасниками справи, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. В судове засідання учасники справи не прибули, позивач у відзиві на апеляційну скаргу просила розгляд справи здійснювати без її участі. Клопотань про відкладення слухання справи учасники справи не направляли.

В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з абзацами першим, другим пункту 344.1 статті 344 Податкового кодексу України пенсійне забезпечення посадових осіб контролюючих органів, крім діючих у них -підрозділів податкової міліції, здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу". При цьому період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) у контролюючих органах зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу" незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом. Таким чином, посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІ1. Отже, оскільки в сукупності стаж позивача на посадах віднесених до категорій посад державних службовців становить більше 20 років, який є достатній для призначення пенсії позивачу відповідно до Закону України Про державну службу.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області (Борщівський відділ обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян), з 22 вересня 2018 року одержує пенсію за віком, що підтверджується випискою з особового рахунку № НОМЕР_1 , відкритого 26 листопада 2018 року.

19 серпня 2020 року позивач звернулася з заявою до відповідача про переведення на пенсію відповідно до статті 37 Закону України Про державну службу № 3723-ХІІ від 16.12.1993 року (а.с.24-25).

Листом від 01 вересня 2020 року № 1900-0303-8/13163 відповідач в особі Борщівського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області відмовив їй в зарахуванні стажу роботи з 02 липня 1990 року по 27 грудня 2019 року до стажу державної служби, оскільки періоди роботи посадових осіб в податкових органах на посадах, в період перебування на яких були присвоєнні спеціальні звання, не зараховується до стажу роботи на посадах віднесених до категорії посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України Про державну службу №3723-ХІІ від 16.12.1993. Відповідач вважає, що до стажу роботи позивача на посадах державної служби може бути зараховано лише 1 рік 00 місяців 19 днів за період роботи з 01 липня 2013 року по 30 грудня 2013 року в органах податкової служби та з 11 грудня 1989 року по 30 червня 1990 року в Борщівському фінансовому відділі (а.с.6-9).

Не погодившись із відмовою відповідача в зарахуванні їй періоду роботи в органах податкової служби до стажу державної служби, позивач звернулася до суду із даним позовом.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно зі статтею 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 90 Закону № 889-VІІІ, який набрав чинності з 01.05.2016, встановлено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно із пунктом 10 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІІ державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII (далі - Закон № 3723-XII) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до пункту 8 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 889-VІІІ стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283 також передбачалось зарахування до стажу державної служби роботи (служби) на посадах суддів, слідчих, а також час служби на посадах рядового та начальницького складу осіб, яким присвоєно встановлені законодавством спеціальні звання міліції, в органах внутрішніх справ, що входили або входять до структури Міністерства внутрішніх справ (надалі, також Порядок №283).

Приписи абзацу 2 пункту 2 Порядку №283 визначали, що до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів.

Так, згідно з частиною першою статті 37 Закону №3723-XII на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченому абзацом 1 частини першої статті 28 Закону №1058-IV, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, Верховний Суд дійшов висновку, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених ч. 1 ст. 37 Закону № 3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена у рішенні Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у зразковій справі № 822/524/18.

З матеріалів справи та доводів апеляційної скарги вбачається, що єдиною підставою для відмови у переведенні позивача на пенсію за нормами ЗУ «Про державну службу» є недостатній стаж державної служби, який полягає в не зарахуванні трудового стажу позивача на посадах в органах державної податкової служби, оскільки на думку відповідача ці посади не відносяться до категорій посад визначених статтею 37 Закону України «Про державну службу».

Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII передбачено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Згідно п.1.1 Податкового кодексу України державна податкова справа - сфера діяльності контролюючих органів, передбачена Податковим кодексом і іншими актами законодавства України, спрямована на формування і реалізацію державної податкової політики в частині адміністрування податків, зборі; платежів.

Відповідно до ст.41.1 Податкового кодексу України контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову, державну митну політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган (далі - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику), його територіальні орган.

Відповідно до норм, закріплених у Податковому кодексі України - посадові особи контролюючих органів є державними службовцями.

Загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті, визначає Закон України «Про державну службу» № 3723-ХІІ.

Згідно статті 1 цього Закону державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження. Регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

Як було встановлено судом першої інстанції, що відповідно до записів трудової книжки позивач з 02 липня 1990 року була призначена на посаду старшого державного податкового інспектора Державної податкової інспекції в Борщівському районі. З 27 грудня 2019 року позивач звільнена з посади головного державного ревізора-інспектора відділу податків і зборів юридичних осіб Чортківської ОДПІ.

За період роботи в органах податкової служби їй з 01 листопада 1992 року присвоєно персональне звання інспектора податкової служби І рангу, з 01 червня 1999 року спеціальне звання радник податкової служби ІІІ рангу, з 01 вересня 2011 року спеціальне звання радник податкової служби ІІ рангу, з 02 липня 2013 року присвоєно 13 ранг державного службовця, з 01 січня 2014 року присвоєно спеціальне звання радник податкової та митної справи II рангу, що відповідачем не заперечується.

Верховний Суд України раніше сформулював правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах. Зокрема, у постанові від 08 жовтня 2013 року у справі № 21-275а13 зазначив, що аналіз положень статті 37 Закону № 3723-XII, Закону № 509-ХІІ дає підстави вважати, що посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Зважаючи на те, що цей висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, сформульований за результатами розгляду справи, фактичні обставини в якій є подібними до фактичних обставин, встановлених у справі, що розглядається, - у справі, що розглядається, спір також стосується зарахування до стажу державної служби періоду служби у податкових органах посадових осіб, які мають спеціальне звання, то висновок суду першої інстанції про те, що, враховуючи також Прикінцеві та перехідні положення Закону №889-VІІІ, посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ, є правильним.

Аналогічний підхід застосування наведених норм права висловлений Верховним Судом, зокрема, у постанові від 03 липня 2018 року (справа № 586/965/16-а).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в сукупності стаж позивача на посадах віднесених до категорій посад державних службовців - більше 20 років і він достатній для призначення пенсії позивачу відповідно до Закону України Про державну службу. Тому відповідачем протиправно не враховано даний стаж роботи позивача під час вирішення питання про переведення позивача на інший вид пенсійного забезпечення.

Статтею 37 Закону № 3723-XII встановлено, що пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Як було зазначено вище, трудовий стаж позивача на державній службі становить більше 20 років.

Таким чином, оскільки позивач має стаж на посаді державної служби понад 20 років, перед зверненням за призначенням пенсії працювала на посаді, віднесеній до посад державних службовців, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач має право на призначення пенсії згідно зі статтею 37 Закону № 3723-XII, а тому відповідно наявні правові підстави для переведення позивачки на пенсію державного службовця та призначення їй пенсії відповідно до Закону № 3723-XII.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що законодавець визначив правила, що підлягають застосуванню при призначенні пенсії державним службовцям після 01 травня 2016 року, тобто, на думку відповідача, підлягають застосуванню у сукупності норми, визначені пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII, і норми, передбачені частиною першою статті 37 Закону № 3723-XII, які визначають умови для призначення пенсії державного службовця, а саме: стаж державного службовця, який у позивача відсутній, колегія суддів зазначає, що такі доводи є необґрунтовані, оскільки посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що розпорядженням КМУ від 12.09.1997 № 503-р "Про віднесення деяких посад працівників місцевих державних податкових адміністрації до відповідних категорій посад державних службовців", яке втратило чинність 06.08.2016 на підставі постанови КМУ від 22.07.2016 № 465, було віднесено до 4-7 категорії посад державних службовців відповідні посади в місцевих державних податкових адміністраціях, є помилковим, так як відповідно до абзацу першого зазначеного розпорядження до державних службовців відносилися посади працівників державних податкових адміністрацій в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі і державних податкової інспекції у районах, містах, районах у містах, які не мають спеціальних звань. Натомість, як судом встановлено, позивачу присвоювалися спеціальні звання.

Водночас, спеціальним законом, що визначав статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності у період роботи позивача на відповідних посадах, був Закон № 509-XII та Податковий кодекс України, які мають вищу юридичну силу, ніж розпорядження №503-р.

Відтак, вищезазначене спростовує твердження відповідача про можливість застосування до даних правовідносин положень розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.09.1997 року №503-р.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі про те, що довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця №380/10/19-00-13/3 та №381/10/19-00-13/3 від 19.08.2020, видані Головним управлінням ДПС у Тернопільській області, не відповідають нормам, передбаченим постановою КМУ №622 та не можуть бути враховані при обчисленні розміру пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», судом до уваги не беруться, оскільки такі обставини не були предметом дослідження при прийнятті оскаржуваного рішення та не були правовою підставою для відмови пенсійним органом позивачу в призначенні пенсії відповідно до Закону № 3723-ХІІ.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги, в силу викладеного вище, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. 308, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року у справі № 500/476/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Л. П. Іщук
Р. В. Кухтей
Повне судове рішення складено 10 червня 2021 року.