Справа № 480/3024/21
Суддя: О.В. Соп'яненко
Дата ухвалення: 2021-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2021 року Справа № 480/3024/21

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Соп`яненка О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Усенко І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) 3-тя особа - Головне управління Пенсійног офонду України в Сумській обалсті про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, який мотивує тим, що рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 06.10.2020 зобов`язано ГУ ПФУ в Сумській області здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 з 19.02.2020, виходячи з розміру суддівської винагороди станом на 01.01.2020.

19.11.2020 судом виданий виконавчий лист. 23.12.2020 відповідачем відкрито виконавче провадження. 29.03.2021 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Позивач вважає постанову протиправною.

Відповідно до вимог закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження. Примусове виконання судових рішень - сукупність дій, визначених законом, що спрямовані на примусове виконання рішень , проводиться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією України, цим законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби та у передбачених законом випадках на приватних виконавців. Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно та своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та у порядку, які встановлені виконавчим документом і цим законом.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. У рішенні "Юрій Миколайович Іванов проти України" ЄСПЛ наголосив, що право на суд, захищене ст. 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб рішення залишалось не виконаним на шкоду будь-якої із сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання рішення без невиправданих затримок. Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового до виконання судового рішення може становити порушення Конвенції.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в постанові від 18.06.2019 у справі № 826/14580/16зазнаив, що накладення на боржника повторного штрафу і звернення до правоохоронних органів із поданням (повідомленням) про притягнення до кримінальної відповідальності є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника. Накладення штрафів та внесення подання (повідомлення) не є достатнім заходом виконання рішення суду, якщо при цьому відсутні докази, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів його виконання.

Прийняття державним виконавцем оскаржуваної постанови призведе до того, що рішення суду залишиться не виконаним та не буде виконане у майбутньому, що суперечить завданням виконавчого провадження. Вчинені державним виконавцем дії у вигляді накладення штрафу та внесення подання до правоохоронних органів та звернення з заявою про зміну порядку та способу виконання рішення не є належними та достатніми заходами конання судового рішення. Постанова винесена передчасно, за відсутності доказів реального виконання судового рішення. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом при розгляді цілого ряду подібних справ.

Просить визнати неправомірними дії державного виконавця Діхтяренка В.О. щодо закінчення виконавчого провадження ВП № 63979910, скасувати постанову від 29.03.2021, зобов`язати здійснити заходи з відновлення виконавчого провадження.

У відзиві на позовну заяву відповідач позов не визнав. Пояснив, що на виконанні у відділі перебував виконавчий лист про зобов`язання ГУ ПФУ в Сумській області здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 . Виконавче провадження відкрито 23.12.2020. у зв`язку з невиконанням боржником судового рішення державним виконавцем у відповідності до вимог закону двічі накладено на боржника штраф, направлено повідомлення про притягнення винних у невиконанні рішення суду осіб до кримінальної відповідальності. У задоволенні заяви державного виконавця про зміну порядку і способу виконання рішення судом відмовлено.

Рішенням суду зобов`язано боржника вчинити певні дії. Порядок виконання рішень зобов`язального характеру визначено ст. 63 закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець має право вчиняти лише ті дії, які визначені цією статтею закону. Відповідальність за невиконання рішень, якими боржника зобов`язано вчинити дії, встановлена ст. 75 закону України "Про виконавче провадження".

Державним виконавцем при виконанні рішення виконані усі дії, передбачені законом. Просить у задоволенні позову відмовити.

У судове засідання позивач та представник відповідача не з`явились.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) перебувало виконавче провадження № 63979910 з виконання виконавчого листа, який виданий Сумським окружним адміністративним судом про зобов`язання ГУ ПФУ в Сумській області здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 , починаючи з 19.02.2020. Виконавче провадження відкрито 23.12.2020. (а.с.50).

19.01.2021 боржником повідомлено відповідачу про невиконання рішення суду в частині здійснення виплат (а.с. 53). 04.02.2021 державним виконавцем винесено постанову про накладення на боржника штрафу в сумі 5100 грн. у зв`язку з невиконанням рішення суду (а.с. 54).

04.02.2021 боржником повідомлено про невиконання рішення в частині здійснення виплат. Постановою державного виконавця від 24.04.2021 на боржника накладено штраф в розмірі 10 200 грн. У цей же день звернувся з поданням про притягнення до кримінальної відповідальності осіб, винних в невиконанні рішення суду, до Сумського районного управління ГУНП України в Сумській області (а.с. 554-58)

29.03.2021 головний державний виконавець Діхтяренко В.О. на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" виніс постанову про закінчення виконавчого провадження (а.с. 65).

Судове рішення, за яким відповідачем здійснювались виконавчі дії у виконавчому провадженні носить зобов`язальний характер. Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії визначений статтею 63 Закону України "Про виконавче провадження". Відповідно до ч.ч. 1-3 наведеної норми за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до статті 75 Закону України "Про виконавче провадження" у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Разом з тим, відповідно до ст. 1 закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону примусовому виконанню. Виконавче провадження здійснюється, зокрема, з дотриманням засад верховенства права та обов`язковості виконання рішень.

Спірна постанова прийнята на підставі п.11 ч. 1ст. 39 закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якого виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою ст. 63 цього Закону. При цьому закон не передбачає для стягувача можливості повторного звернення виконавчого документу до виконання, тобто у випадку закінчення виконавчого провадження на підставі наведеної норми можливість виконання судового рішення у примусовому порядку стягувачем буде втрачено.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст. 6 ч.ч. 1, 2 КАС України Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала "Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод" (далі Конвенція), яка відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 17 закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Пунктом 1 ст.6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у рішенні "Юрій Миколайович Іванов проти України" наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур. ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу №1 Конвенції (справи "Войтенко проти України", "Горнсбі проти Греції").

Таким чином, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого ст. 6 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", складовою права на справедливий суд.

Відповідно до ст. 13 ч.5 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Верховним Судом при розгляді справ у подібних правовідносинах неодноразово, зокрема у постанові від 25.11.2020 справа № справа №554/10283/18 (адміністративне провадження №К/9901/31345/19) висловлено правову позицію відповідно до якої невиконання боржником рішення після накладення на нього штрафу не може свідчити про вжиття заходів примусового виконання рішення й не свідчить про неможливість його виконання. Накладення на боржника повторного штрафу і звернення до правоохоронних органів із поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа. Накладення штрафів і внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам не є достатніми заходами виконання рішення суду, якщо при цьому відсутні докази, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання. Звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем ужито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання. Направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника, не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.

Законом України "Про виконавче провадження" на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом заходи в межах встановлених повноважень. Крім того, за наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження рішення суду не лише залишилось невиконаним, а й не буде виконаним у майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження.

Такі висновки Верховного Суду є обов`зковими для відповідача який є суб`єктом владних повноважень у відносинах, пов`язаних з примусовим виконанням судового рішення, але при винесенні постанови, яка оскаржується не були ним враховані.

З наданої копії виконавчого провадження вбачається, що державним виконавцем ніяких дій крім перевірки виконання судового рішення боржником, винесення постанов про накладення на нього штрафу та звернення з поданням до ГУНП в Сумській області для виконання судового рішення не вчинялось. Докази фактичного повного виконання рішення суду відсутні.

На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що постанова про закінчення виконавчого провадження від 29.03.2021 ВП № 63979910 винесена державним виконавцем передчасно, оскільки рішення суду боржником у повному обсязі не виконане.

Позивач просить стягнути на свою користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 908 грн. Та витрат на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Відповідно до ст. 132 ч.ч 1, 3 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрат на професійну правничу допомогу віднесено до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 139 ч. 1 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ст. 252 ч.1КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ст. 30 закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання правничої (правової) допомоги від 29.03.2021 з адвокатом Глущенком В.В. Відповідно до умов договору адвокат приймає зобов`язання надати послуги щодо представництва клієнта у суді першої інстанції у справі про оскарження постанови державного виконавця від 29.03.2021 про закінчення виконавчого провадження. Розмір гонорару сторонами договору визначено у твердій сумі у розмірі 3000 грн. (а.с. 27). Також надано квитанцію від 29.03.2021, якою адвокат підтверджує отримання 3000 грн. від ОСОБА_1 за договором про надання правничої допомоги. Надано акт наданих послуг та детальний опис робіт, а також копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 28-31).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Як було зазначено, у відповідності до вимог ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги. Відповідачем ніяких заперечень щодо вимоги про відшкодування судових витрат, у тому числі і витрат на правничу допомогу, розумності їх розміру, співмірності зі складністю справи та обсягом робіт не висловлено.

При визначенні розміру відшкодування суд враховує обсяг наданих послуг, не подання відповідачем ніяких доказів для доведення неспівмірності витрат. Виходячи з викладеного, суд вважає, що заявлена до відшкодування сума у 3000 грн. є обґрунтованою та співмірною з обсягом правничої допомоги.

На підставі ст. 139 КАС України суд вважає необхідним стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 908 грн. Судового збору та 3000 грн. витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 287, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Діхтяренка Володимира Олександровича по закінченню виконавчого провадження.

Визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 63979910 від 29.03.2021. Зобов`язати відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) відновити виконавче провадження для продовження виконавчих дій з примусового виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 06.10.2020 у справі № 480/4496/20.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (40000, м. Суми, вул. Петропавлівська 75, ) судові витрати у розмірі 3908 (три тисячі дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Соп`яненко