Справа № 160/2693/21
Суддя: Луніна Олена Станіславівна
Дата ухвалення: 2021-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2021 року Справа № 160/2693/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Луніної О.С., розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що ОСОБА_1 04.03.2020 року звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії. Відповідачем відмовлено у призначенні пенсії, і зазначено, що до страхового стажу зараховані не всі періоди трудової діяльності позивача. Позивач не погоджується з відмовою у зарахуванні спірних періодів роботи, оскільки вважає, що ним було подано всі необхідні документи для зарахування всіх періодів роботи. Зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та, у свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
06.05.2021 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги не визнає, просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції вказує на те, що до загального стажу не були зараховані періоди: з 26.08.1974 року по 30.05.1975 року - відсутнє посилання на ст. КЗпП України при звільненні; з 10.03.1982 року по 29.07.1991 року - на печатці, якою завірено запис про звільнення, неможливо прочитати назву підприємства; з 21.06.1996 року по 17.09.1996 року - на печатці, якою завірено запис про звільнення, неможливо прочитати назву підприємства; з 20.11.1998 року по 18.05.1999 року - на печатці, якою завірено запис про звільнення, неможливо прочитати назву організації; з 07.07.1999 року по 12.09.2000 року - на печатці, якою завірено запис про звільнення відсутній код ЄДРПОУ підприємства; з 01.12.2000 року по 25.11.2001 року - період знаходження на обліку як «безробітній» та отримання відповідної допомоги. Дати наказів про початок виплати допомоги по безробіттю не відповідають датам початку виплати.
Для підтвердження стажу позивачем було надано трудову книжку від 26.08.1974 року, видану на дівоче прізвище « ОСОБА_2 ».
Згідно наданого позивачем перекладу свідоцтва про шлюб, шлюб було зареєстровано 08.04.1981 року, а дата видачі свідоцтва про шлюб - 03.02.1979 року, тому немає можливості зарахувати періоди роботи згідно трудової книжки.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 .
04.03.2020 року позивач вперше звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області позивачу відмовлено в призначенні пенсії, оскільки стаж роботи в Личківському звірогосподарстві з 07.07.1999 року по 12.09.2000 року не враховано до стажу, оскільки на печатці, якою завірено запис про звільнення відсутній код ЄДРПОУ підприємства.

21.07.2020 року позивача вдруге звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком, надавши архівну довідку від 17.07.2020 №280/01-25 для підтвердження стажу роботи в колгоспі «Аврора» (« Авангард ») з січня по грудень 1998 року.

Листом від 24.07.2020 року №0400-0305-8/60422 Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відмовило позивачу в призначенні пенсії, оскільки не враховано стаж роботи:

з 26.08.1974 року по 30.05.1975 року - відсутнє посилання на ст. КЗпП України при її звільненні;

з 10.03.1982 року по 29.07.1991 року - на печатці, якою завірено запис про звільнення, неможливо прочитати назву підприємства;

догляд за дитиною до трьох років на ОСОБА_3 - в свідоцтві про народження відсутня відмітка про отримання паспорту;

з 21.06.1996 року по 17.09.1996 року - на печатці, якою завірено запис про звільнення, неможливо прочитати назву підприємства;

з 20.11.1998 року по 18.05.1999 року - на печатці, якою завірено запис про звільнення, неможливо прочитати назву організації;

з 07.07.1999 року по 12.09.2000 року - на печатці, якою завірено запис про звільнення відсутній код ЄДРПОУ підприємства;

з 01.12.2000 року по 25.11.2001 року -дати наказів про початок виплати допомоги по безробіттю не відповідають датам початку виплати.

24.07.2020 року позивачка втретє звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком, надавши всі документи.

Листом від 31.07.2020 року №0400-0305-8/62987 Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відмовило позивачці в призначенні пенсії, оскільки згідно наданого перекладу свідоцтва про шлюб, що шлюб було зареєстровано 08.04.1981 року, а дата видачі свідоцтва про шлюб - 03.12.1979 року, тому немає можливості зарахувати періоди роботи згідно трудової книжки.

З такою відмовою позивач не погоджується, що стало підставою для звернення до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Законом, який відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій є Закон України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника та інших випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію (частина перша та друга статті 7 Закону №1788-XII).

Відповідно до статті 9 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058) в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною 1 ст. 26 Закону № 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку, зокрема, які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року - 58 років 6 місяців.

Згідно із частиною першою статті 24 Закону №1058 страховий стаж - період (строк) протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 4 вказаної статті Закону №1058 передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для признач пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Зазначеній нормі відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637).

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (п.3 Порядку).

Наказом Міністерства праці України, Міністерства Юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993.

Відповідно до пункту 1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу відмовлено у призначенні пенсії, оскільки не взято до уваги та не зараховано до загального стажу періоди роботи за трудовою книжкою:

з 26.08.1974 року по 30.05.1975 року - відсутнє посилання на ст. КЗпП України при її звільненні;

з 10.03.1982 року по 29.07.1991 року - на печатці, якою завірено запис про звільнення, неможливо прочитати назву підприємства;

догляд за дитиною до трьох років на ОСОБА_3 - в свідоцтві про народження відсутня відмітка про отримання паспорту;

з 21.06.1996 року по 17.09.1996 року - на печатці, якою завірено запис про звільнення, неможливо прочитати назву підприємства;

з 20.11.1998 року по 18.05.1999 року - на печатці, якою завірено запис про звільнення, неможливо прочитати назву організації;

з 07.07.1999 року по 12.09.2000 року - на печатці, якою завірено запис про звільнення відсутній код ЄДРПОУ підприємства;

з 01.12.2000 року по 25.11.2001 року -дати наказів про початок виплати допомоги по безробіттю не відповідають датам початку виплати.

Трудову книжку від 26.08.1974 року, не враховано, оскільки вона видана на дівоче прізвище « ОСОБА_2 ».

Згідно наданого позивачем перекладу свідоцтва про шлюб, шлюб було зареєстровано 08.04.1981 року, а дата видачі свідоцтва про шлюб - 03.12.1979 року, тому немає можливості зарахувати періоди роботи згідно трудової книжки.

Так, пунктами 1, 2 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 із змінами (далі - Порядок) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п. 3 вказаного Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Виходячи з приписів пункту 3 Порядку № 637, підтвердження трудового стажу необхідне в разі відсутності трудової книжки, необхідних записів в трудовій книжці, а також якщо містяться неправильні й неточні записи про періоди роботи.

Згідно з п. 2.2 далі Інструкція № 58, заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем «кваліфікований робітник», «молодший спеціаліст», «бакалавр», «спеціаліст» та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування. До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Пунктом 2.4 Інструкції № 58 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до абзацу 2 пункту 6.1 Інструкції №58 у разі невірного первинного заповнення трудової книжки або вкладиша до неї, а також псування їх бланків внаслідок недбалого зберігання, вартість зіпсованих бланків сплачується підприємством.

Отже, з вище наведених норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

Період роботи зазначається в графі 2, куди відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, заносяться відомості про дату прийняття працівника на роботу та дату звільнення з роботи.

Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а (провадження № К/9901/2310/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Наявність трудового стажу позивача за періоди роботи з 26.08.1974 року по 30.05.1975 року; з 10.03.1982 року по 29.07.1991 року; з 21.06.1996 року по 17.09.1996 року; з 20.11.1998 року по 18.05.1999 року; з 07.07.1999 року по 12.09.2000; з 01.12.2000 року по 25.11.2001 року підтверджуються записами у трудовій книжці.

Щодо неврахування стажу згідно трудової книжки, виданої на дівоче прізвище позивача « ОСОБА_2 » та неможливості врахування перекладу свідоцтва про шлюб для встановлення особи позивача, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що відповідно перекладу свідоцтва про шлюб, шлюб було зареєстровано 08.04.1981 року, а дата видачі свідоцтва про шлюб - 03.12.1979 року.

Водночас, як видно з матеріалів справи, в свідоцтві про укладення шлюбу НОМЕР_3 , дата видачі зазначена 08.04.1981 року.

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 638/18467/15-а формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду щодо обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Суд звертає увагу, що на особу не може перекладатись обов`язок доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванні заробітної плати на конкретну посаду, яку позивач займав у той чи інший період його роботі підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу, що дає позивачу право на призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 року у справі № 687/975/17.

Отже, чинним законодавством визначено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Вказану позицію підтримує Верховний Суд в постанові від 06.02.2018 року по справі №677/277/17 (провадження №К/9901/1298/17).

У зв`язку з викладеним, суд зазначає, що сумніви відповідача не можуть спростовувати відомості, наявні у трудовій книжці, військовому квитку, паспорті громадянина України та свідоцтві про народження та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого ним трудового (страхового) стажу.

За таких обставин, суд вважає за можливе визнати протиправними дії Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області стосовно відмови в призначенні позивачці пенсії за віком з 04.03.2020 року.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком ОСОБА_1 , врахувавши стаж згідно записів трудової книжки б/н від 26.08.1974 року, 26 років 2 місяці 23 дні, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 04 березня 2020 року, суд зазначає про таке.

У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Науковий висновок Верховного Суду щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією від 13 квітня 2018 року.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким;

- дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміни «може», «має право», «за власної ініціативи», «дбає», «забезпечує», «веде діяльність», «встановлює», «визначає», «на свій розсуд». Однак наявність такого терміну у законі не свідчить автоматично про наявність у суб`єкта владних повноважень дискреційного повноваження; подібний термін є приводом для докладного аналізу закону на предмет того, що відповідне повноваження є дійсно дискреційним;

- при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.

- критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності публічної адміністрації, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність; публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується; зміст конституційних прав та свобод особи; якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Таким чином, суди не наділені повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України та не вправі підміняти собою держані органи, компетенція яких чітко регламентована чинним законодавством.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що вирішення питання щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити пенсію за віком ОСОБА_1 , врахувавши стаж згідно записів трудової книжки б/н від 26.08.1974 року, 26 років 2 місяці 23 дні, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 04 березня 2020 року віднесено до дискреційних повноважень відповідача, а тому суд позбавлений можливості вручатися у дискреційні повноваження відповідача та зобов`язувати його призначити позивачу пенсію, у зв`язку з чим вказана позовна вимога не підлягає задоволенню.

Однак у відповідності до вимог ч. 2 ст. 9 КАС України суд вважає за необхідне вийти за межі заявлених позовних вимог та зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області включити до загального трудового стажу роботи ОСОБА_1 періоди роботи з 26.08.1974 року по 30.05.1975 року; з 10.03.1982 року по 29.07.1991 року; з 21.06.1996 року по 17.09.1996 року; з 20.11.1998 року по 18.05.1999 року; з 07.07.1999 року по 12.09.2000; з 01.12.2000 року по 25.11.2001 року та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 04.03.2020 року та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду, викладених в даному рішенні, оскільки це є необхідним для захисту прав та законних інтересів позивача.

Статтею 58 Закону №1058-IV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З огляду на вищевикладене, з метою ефективного захисту порушених прав позивача, суд дійшов висновку, що в межах даного адміністративного спору належним способом захисту порушеного права позивача є саме визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, які виразилися у протиправній відмові ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком та не включені до загального трудового стажу періодів роботи з 26.08.1974 року по 30.05.1975 року; з 10.03.1982 року по 29.07.1991 року; з 21.06.1996 року по 17.09.1996 року; з 20.11.1998 року по 18.05.1999 року; з 07.07.1999 року по 12.09.2000; з 01.12.2000 року по 25.11.2001 року, які вказані в записах трудової книжки позивача. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області включити до загального трудового стажу роботи ОСОБА_1 періоди роботи з 26.08.1974 року по 30.05.1975 року; з 10.03.1982 року по 29.07.1991 року; з 21.06.1996 року по 17.09.1996 року; з 20.11.1998 року по 18.05.1999 року; з 07.07.1999 року по 12.09.2000; з 01.12.2000 року по 25.11.2001 року та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 04.03.2020 року та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В силу вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ході судового розгляду справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Документально підтверджена сума сплаченого судового збору складає 135,00 грн., отже, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 135,00 грн. підлягає стягненню на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Скасувати рішення комісії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 24 липня 2020 року № 0400-0305-8/60422, від 31 липня 2020 року № 0400-0305-8/62987.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094, ) зарахувати до загального трудового стажу роботи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 періоди роботи з 26.08.1974 року по 30.05.1975 року; з 10.03.1982 року по 29.07.1991 року; з 21.06.1996 року по 17.09.1996 року; з 20.11.1998 року по 18.05.1999 року; з 07.07.1999 року по 12.09.2000; з 01.12.2000 року по 25.11.2001 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 про призначення пенсії за віком від 04.03.2020 року та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду, викладених в даному рішенні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 135,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Луніна