Справа № 640/29276/20
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2021-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

При секретарі: Лещенко В.С.,

За участю позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: Пісної С.І.,

представника відповідача: Білоножко А.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ державного секретаря Міністерства оборони від 08.09.2020 №249 про звільнення ОСОБА_1 та поновити її на займаній посаді.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року та передати позовну заяву на розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що на даний час вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вказує апелянт, для звернення до суду у справах про звільнення встановлено місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Враховуючи, що позивач мала дитину на грудному вигодовуванні, відтак остання не змогла прибути до відповідача з метою отримання копії трудової книжки, тому така трудова книжка була направлена засобами поштового зв`язку та отримана позивачем лише 23.10.2020.

Відтак, звернення до суду з даним позовом було здійснено в межах строків, встановлених статтею 122 КАС України.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.09.2020 директором Департаменту воєнної політики та стратегічного планування Міністерства оборони України на ім`я державного секретаря Міністерства оборони України направлено подання про звільнення ОСОБА_1 з роботи та припинення державної служби у зв`язку з встановленням факту наявності громадянства іноземної держави.

Того ж дня, 08.09.2020 наказом державного секретаря Міністерства оборони України № 249 припинено державну службу та звільнено з роботи позивача з вищезазначеної причини.

У свою чергу, актом про доведення до працівника наказу державного секретаря Міністерства оборони України щодо звільнення з роботи № 3 08.09.2020 позивача проінформовано по телефону про припинення державної служби та звільнення з роботи на підставі наказу державного секретаря Міністерства оборони України (по особовому складу державних службовців) від 08.09.2020 № 249, відповідно до пункту 1 частини першої статті 83, пункту 2 частини першої статті 84 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із встановлення факту наявності громадянства іноземної держави, необхідністю нею отримання трудової книжки, витягу із наказу про звільнення в кабінету № 593 Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України.

19 вересня 2020 року позивачем отримано лист директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України від 08.09.2020 № 226/3722, яким позивачу повідомлено зміст, причини та підстави звільнення її з роботи та припинення державної служби, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 241).

У подальшому, 23 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.

Залишаючи дану позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач дізналась про порушення свого права ще 19.09.2020 після отримання листа з повідомленням про звільнення із зазначенням причини такого звільнення, 08.09.2020 року та необхідністю звернутися за отриманням трудової книжки, а позивачем не наведено будь - яких доводів та не надано доказів в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду, відтак наявні підстави для залишення без розгляду даної позовної заяви.

Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

У частині п`ятій ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги щодо змісту позовної заяви у позовній заяві та матеріалів, які до неї додаються.

Згідно пункту 5 частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що приписами чинного законодавства визначено спеціальний місячний строк звернення до суду у правовідносинах з приводу прийняття, проходження або звільнення громадян з публічної служби.

За правилами частини першої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

У силу вимог частини третьої вказаної статті якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Тобто, дотримання строків на подання позовної заяви є однією з умов дисциплінування учасників судового процесу. У випадку ж пропуску строку, підставами для його поновлення є лише наявність поважних причин.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Поняття «особа повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Отже, встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами передбачено законом, з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій.

При цьому, не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.

З матеріалів справи вбачається, що 23 листопада 2020 року позивач звернулась до суду з даним позовом з метою поновлення її на посаді головного спеціаліста відділу стратегічного планування розвитку спроможностей управління стратегічного планування та розвитку спроможностей департаменту воєнної політики та стратегічного планування Міністерства оборони України.

У позовній заяві та у апеляційній скарзі позивач звертає увагу, що у період її звільнення з займаної посади 08.09.2020 вона згідно Наказу Міністерства оборони України від 07.09.2020 №247 у період з 07.09.2020 по 08.07.2023 перебувала у відпустці по догляду за дитиною по досягненню нею трирічного віку, що підтверджується копією вказаного Наказу та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, ОСОБА_1 не заперечує, що про факт свого звільнення вона дізналась з листа директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України від 08.09.2020 № 226/3722, яким позивачу повідомлено про підстави звільнення її з роботи та припинення державної служби.

У той же час, остання звертає увагу на те, що з огляду на наявність в неї дитини, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 та поширення на території України коронавірусу COVID-19, вона не змогла прибути до Міністерства оборони України з метою отримання нарочно копії наказу про її звільнення та трудової книжки.

Відтак, з огляду на отримання ОСОБА_1 лише 23.10.2020 трудової книжки та витягу з наказу за допомогою засобів поштового зв`язку, остання у місячний термін звернулась до суду з відповідним позовом.

Тобто, позивачем було надано відповідні докази та наведено об`єктивні підстави, які унеможливили її звернення до суду в межах встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України строку з відповідним позовом про оскарження наказу про її звільнення.

При цьому, колегія суддів враховує, що факт отримання позивачем 19.09.2020 листа з повідомленням про звільнення із зазначенням причини такого звільнення, не може свідчити про належну обізнаність позивача про дійсні причини, що слугували підставою для припинення державної служби, враховуючи положення статті 233 Кодексу законів про працю України згідно яких працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк саме з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до частини третьої статті 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи або уповноваженого ним органу, він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

У даному випадку, на відповідача покладено обов`язок оголосити та ознайомити позивача з наказом про звільнення та вручити йому трудову книжку, а вчинення заходів щодо інформування позивачу факту його звільнення без врученню копії наказу або трудової книжки - не може свідчити про початок відрахування місячного строку для звернення з відповідним позовом до суду про поновлення на роботі.

Втім, постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, судом першої інстанції не було встановлено чи існували дійсні об`єктивні причини, які б свідчили про неможливість звернення позивача до суду раніше дати отримання трудової книжки та витягу з наказу про її звільнення, тому колегія не може погодитись з висновком суду першої інстанції про непідтвердженість причин пропуску звернення до адміністративного суду.

З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду є передчасною.

Слід зауважити, що питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.

Відповідно до вимог ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України - суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини в Рішенні від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» констатував, що право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Проявом цього права є забезпечення для кожної особи можливості звернутися до суду.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі «Іліан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Таким чином, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді.

Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За правилами частини третьої ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Згідно з ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Отже, враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду - скасувати та направити справу до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року - скасувати, а справу № 640/29276/20 направити до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук