Справа № 640/26066/19
Суддя: Федотов Ігор В'ячеславович
Дата ухвалення: 2021-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 червня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Федотова І.В.,

суддів: Сорочка Є.О. та Коротких А.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (далі відповідач, військова частина), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме по 22.05.2019 р.;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 27.02.2016 р. по 22.05.2019 р. ,

- зобов`язати виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.05.2019 р. по день фактичного розрахунку.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року позовні вимоги було задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2016 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби. В іншій частині позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням позивач звернувся з апеляційної скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з військової частини на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та прийняти нове рішення, яким змінити відповідну частину рішення суду.

Також відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апелянти вказують на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, та надано невірну правову оцінку обставинам справи.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, апеляційну скаргу позивача слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315, п.п.1, 4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України, а саме у Військовій часині НОМЕР_1 , за контрактом з 27.02.2016 по 22.05.2019.

У зв`язку з участю у антитерористичній операції у періоди з 21.06.2016 до 28.09.2016, з 08.11.2016 до 28.03.2017, з 27.06.2017 до 19.12.2017, з 11.04.2018 до 23.10.2018, з 30.01.2019 до 05.05.2019 позивач отримав статус та посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 від 01.02.2017, додаткову пільгову відпустку учасника бойових дій не використовував.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) Міністерства оборони України від 22.05.2019 р. № 123 солдата ОСОБА_1 було звільнено з військової служби в запас за підпунктом «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.

Вважаючи, що відповідачем не повністю виплачено позивачу належні йому при звільнені кошти, останній звернувся до суду.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби та зобов`язання вчинити відповідні дії, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та п пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Крім того, судом першої інстанції вірно враховано висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року, прийнятої за наслідками перегляду в апеляційному порядку рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 травня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції у вказаній частині.

Крім того, в межах доводів апеляційної скарги відповідача, звертає увагу на наступне.

Підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом №2011-ХІІ, відповідно до норм якого передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому пункту 14 статті 10-1 військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Норми Закону № 3551-XII не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Так, в силу вимог чинного законодавства, яким врегульовано дію особливого періоду, надання додаткової відпустки військовослужбовцям у цей період призупиняється, проте, вказане не може позбавляти особу права на отримання грошової компенсації за невикористання днів такої відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації, при звільненні зі служби.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач у періоди з 21.06.2016 до 28.09.2016, з 08.11.2016 до 28.03.2017, з 27.06.2017 до 19.12.2017, з 11.04.2018 до 23.10.2018, з 30.01.2019 до 05.05.2019 приймав безпосередню участь в АТО.

Посилання апелянта на те, що позивач набув право на отримання соціальних пільг як учасника бойових дій з лютого 2017 року колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що матеріалами справи підтверджено перебування позивача та прийняття ним безпосередньої участі в АТО в період з 21.06.2016 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач як учасник бойових дій, не використав календарні дні додаткової відпустки у 2016-2019 роках, що не спростовано відповідачем.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та в частині зобов`язання відповідача здійснити відповідні нарахування та виплату такої грошової компенсації.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.05.2019 р. по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є безпідставним.

Так, за приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Правова позиція з цього питання викладена у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі №120/2005/19-а, від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19.

Обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, передбачений у статті 117 КЗпП України

Так, передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений правовий висновок щодо застосування положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі №826/9793/18 та від 23.04.2020 у справі № 810/3573/18.

Враховуючи, що відповідач, всупереч норм чинного законодавства, не здійснив з працівником повного розрахунку при звільненні, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.05.2019 по день фактичного розрахунку.

Посилання суду першої інстанції на постанови Верховного Суду у справах № від 10.04.2019 у справі №823/1919/16, від 06.06.2018 у справі № 804/1782/16, від 27.06.2018 у справі № 810/1543/17 є помилковим, оскільки правовідносини у цих справах стосувалися невиплати інших сум при звільненні.

Безпідставним також є посилання на висновки Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010, оскільки спір у даній справі стосується безпосередньо нездійсненням повного розрахунку при звільненні, а не невиконання відповідачем рішення суду про виплату такого розрахунку.

З урахуванням наведеного, ухвалене у справі судове рішення у вказаній частині підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи та є підставою для його скасування в частині.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги щодо зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.05.2019 р. по день фактичного розрахунку скасувати та ухвалити в цій частині постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.05.2019 р. по день фактичного розрахунку.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя:

Судді: