Справа № 331/3860/20
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2021-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

09 червня 2021 року м. Дніпросправа № 331/3860/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року (м. Запоріжжя, суддя Сацький Р.В.) у справі № 331/3860/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області

про стягнення коштів на відшкодування шкоди, заподіяної незаконним рішенням, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь 376400 грн. на відшкодування шкоди, заподіяної незаконним рішенням.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 жовтня 2020 року справу передано для розгляду до Запорізького окружного адміністративного суду.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 та роз`яснено заявнику його право на звернення з відповідною заявою до суду загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що на підставі висновків ухвали Запорізького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 331/3860/20 звернувся до суду з цивільним позовом, проте, 21 січня 2021 року отримав ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2021 року про відмову у відкритті провадження за позовною заявою про відшкодування шкоди. Ухвалою суду ОСОБА_1 роз`яснено право звернення до суду в порядку, передбаченому КАС України. Постановою Запорізького апеляційного суду від 24 лютого 2021 року у справі №331/4733/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2021 року залишено без змін.

Вказані обставини, на думку позивача, є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції від 30 листопада 2020 року та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду в іншому складі суддів.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до апеляційного суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши дотримання судом першої інстанції норм процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

В ухвалі від 30 листопада 2020 року суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті провадження, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються виключно відшкодування шкоди та не пов`язані із вирішенням публічно-правового спору, а тому можуть бути розглянуті лише в порядку цивільного судочинства.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» висловлено думку, що термін «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

У п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено юрисдикцію адміністративних судів, яка поширюється на публічно-правові спори, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КАС України позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою.

Вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства (ч. 5 ст. 21 КАС України).

Зі змісту цієї норми випливає, що адміністративним судом розглядаються вимоги про відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Водночас, такі вимоги можуть бути розглянуті в порядку адміністративного судочинства лише за умови, що вони пов`язані з вимогами про вирішення публічно-правового спору та заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. За інших обставин вимоги про відшкодування шкоди вирішується судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Згідно матеріалів справи, позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом до відповідача з вимогою про відшкодування шкоди в сумі 376400 грн., завданої постановою відповідача від 24.10.2019 №768/0/92-19-ДК/0185/По/08/01/-19 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Позовні вимоги позивача мотивовані, зокрема посиланням на рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 12.03.2020 по справі № 318/2377/19, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, державного інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель Держгеокадастру у Запорізькій області Мізерної О.А. про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задоволено частково. Скасовано постанову Державного інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель Держгеокадастру у Запорізькій області Мізерної О.А. №768/0/92-19-ДК/0185/По/08/01/-19 від 24.10.2019 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 53-1 КУпАП. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Питання про розподіл судових витрат судом не вирішувалось.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 26.05.2020 апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області - залишено без задоволення. Рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 12 березня 2020 року - залишено без змін.

Отже, публічно-правовий спір між сторонами щодо постанови №768/0/92-19-ДК/0185/По/08/01/-19 від 24.10.2019 було вирішено судом у справі № 318/2377/19.

Водночас, відповідно до змісту позовної заяви ОСОБА_1 фактично просить стягнути судові витрати, пов`язані із розглядом справи № 318/2377/19, а не відшкодувати шкоду (матеріальну або моральну) відповідно до ст.ст. 1166, 1167 Цивільного кодексу України, що не було враховано судом першої інстанції.

Згідно ч.ч. 1,2 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 9 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 КАС України (ч.ч. 1, 5 ст. 143 КАС України).

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Отже, за змістом зазначених норм судові витрати можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством і лише в тому процесі, в якому розглядалась справа.

До вказаних висновків також дійшов і Запорізький апеляційний суд у постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 331/4733/20, на яку посилається позивач в обґрунтування апеляційної скарги.

Запорізький апеляційний суд у постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 331/4733/20 також зазначив, що вказані ОСОБА_1 судові витрати не є шкодою чи збитками у розумінні статей 22 та 1166 ЦК України, не входять до складу ціни позову та не можуть стягуватися як матеріальні збитки, оскільки є витратами, що пов`язані з розглядом справи в суді, і випливають із процесуальних відносин, а не з матеріально правових.

За висновком Запорізького апеляційного суду судові витрати не є тотожними заподіяній шкоді чи матеріальним збиткам та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому процесуальним законом порядку. Законодавством не передбачено можливості стягнення судових витрат в адміністративній справі у порядку цивільного судочинства, як і немає правових підстав для ототожнення цих витрат і шкоди (збитків) у розумінні положень чинного законодавства.

У постанові від 17 лютого 2021 року у справі № 9901/152/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що приписи «позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 170 КАС) та «справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 238 КАС) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами адміністративного судочинства, так і позовів, які суди взагалі не можуть розглядати. Відповідні висновки викладені у її постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 08 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19, від 18 грудня 2019 року у справі № 826/2323/17, від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18, від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19, від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо застосування п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України та відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, проте, за інших підстав, а саме у зв`язку з тим, що вимоги позивача взагалі не можуть бути розглянуті судами у позовному провадженні. В даному випадку право позивача на відшкодування судових витрат може бути реалізовано шляхом подання до Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області заяви у справі № 318/2377/19 про ухвалення додаткового судового рішення відповідно до положень ст. 252 КАС України.

Колегія суддів враховує, відповідно до п. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України" (Заява N63566/00) передбачений пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод обов`язок судів давати обґрунтування своїх рішень не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів вважає, що інші аргументи, наведені в апеляційній скарзі позивача, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними.

Відповідно до частин 1, 4 ст. 317 КАС України судове рішення суду першої інстанції може бути змінено шляхом доповнення або зміни його мотивувальної та (або) резолютивної частини у разі: 1) неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про зміну мотивувальної частини ухвали Запорізького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року шляхом її викладення в редакції цієї постанови та виключення другого абзацу резолютивної частини цієї ухвали.

Керуючись статтями 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 331/3860/20 - змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Другий абзац резолютивної частини ухвали Запорізького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 331/3860/20 виключити.

В решті ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 331/3860/20 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до статей 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Панченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко