Справа № 580/2374/21
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2021-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/2374/21 Суддя (судді) першої інстанції: А.В. Руденко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Степанюк А.Г., секретар судового засідання Романович І.І., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправною відмову та зобов`язання зняти арешт з нерухомого майна

В С Т А Н О В И В :

21.04.2021 ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), яким просив:

- визнати протиправною відмову в.о. начальника Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 12.04.2021 щодо скасування постанови про арешт майна боржника, зняття арешту з нерухомого майна та заборони його відчуження;

- скасувати постанову про арешт майна боржника ВП №36170231 від 23.01.2013, видавник старший державний виконавець Чиший В.О.

- зняти арешт з нерухомого майна та заборону його відчуження, зареєстрований 08.04.2013 за №1476969 реєстратором: Реєстраційна служба Любомльського районного управління юстиції Волинської області в Єдиному реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно, Держаному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів.

Ухвалою судді Черкаського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року позовна заява залишена без руху, оскільки позивач у позовній заяві не зазначив номер виконавчого провадження, у рамках якого оскаржує дії чи бездіяльність державного виконавця, дату постанови про відкриття виконавчого провадження, дату постанови, якою було накладено арешт на нерухоме майно, реквізити виконавчого документа, на підставі якого було відкрито виконавче провадження, дату постанови про повернення виконавчого документа стягувачу. Копій вказаних документів до позовної заяви не додав.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року позовну заяву повернуто позивачеві.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не виконав вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху від 26 квітня 2021 року.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що ним було у позові зазначено всю відому йому інформацію про спірні виконавчі провадження, проте суд повернув йому позов, позбавивши його права скористатися ефективним доступом до суду для вирішення спору по суті.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив.

Відповідно до ч.2 ст.312 КАС України, апеляційну скаргу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, вивчивши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга є обґрунтованою, ухвала підлягає скасуванню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправною відмову та зобов`язання зняти арешт з нерухомого майна залишено без руху, оскільки адміністративний позов не оформлено у відповідності до вимог ст. статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з того, що позивач у позовній заяві не зазначив номер виконавчого провадження, у рамках якого оскаржує дії чи бездіяльність державного виконавця, дату постанови про відкриття виконавчого провадження, дату постанови, якою було накладено арешт на нерухоме майно, реквізити виконавчого документа, на підставі якого було відкрито виконавче провадження, дату постанови про повернення виконавчого документа стягувачу та не надано копій вказаних документів.

07.05.2021 на виконання ухвали від 26 квітня 2021 року позивачем повідомлено суду, що у позовній заяві зазначена наступна інформація: номер виконавчого провадження: 36170231 від 23.01.2013.

Разом з тим, позивачем зазначено, що на його звернення до Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), останній надав відповідь від 12.04.2021, в якій повідомлялось, що: «На Вашу заяву від 23.10.2020 р. Вх.№ 4702/17.8 від 23.10.2020 р. про зняття арешту відповідно до виконавчого листа АСВП 36170231, повідомляю що вище вказані виконавчі провадження були повернені стягувачу на підставі п.2 ч.1. ст.47 (відсутність у боржника майна) Закону України «Про виконавче провадження». В усіх інших випадках, арешт може бути знятий за рішенням суду.»

При цьому, позивач зазначив, що надати якісь інші документи у нього немає можливості, оскільки, жодних копій у нього не має, Відповідач повідомив, що у зв`язку із строкам давності матеріалів справи, також - немає.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що позивач у встановлений судом строк недоліків позовної заяви належним чином не усунув, що відповідно до п.1 ч.4 статті 169 КАС України свідчить про наявність підстав для повернення позовної заяви.

Водночас, суд першої інстанції прийшов до висновку, що не зазначення позивачем на виконання якого виконавчого документа відкрито виконавче провадження №36170231, унеможливлює визначення суду, до юрисдикції якого відноситься вирішення даного спору, тому прийшов до висновку, що позивачем не усунуто недоліки позовної заяви.

Однак, колегія суддів вважає такий висновок судді першої інстанції безпідставним, виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на ч.1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За змістом ч.1, 2, п.2-5 ч.5 статті 160 КАС України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява подається в письмовій формі позивачем або особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

В позовній заяві зазначаються: 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживаня чи перебування (для фізичних осіб); поштовий індекс; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України); реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу), відомі номери засобів зв`язку, офіційна електронна адреса або адреса електронної пошти; 3) зазначення ціни позову, обґрунтований розрахунок суми, що стягується, - якщо у позовній заяві містяться вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної оскаржуваним рішенням, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень; 4) зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Згідно ч.1, 4 статті 161 КАС України до позовної заяви додаються її копії, а також копії доданих до позовної заяви документів відповідно до кількості учасників справи, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що ним було вказано про відсутність у нього інформації щодо номеру виконавчого провадження, дати постанови про відкриття виконавчого провадження, дати постанови, якою було накладено арешт на нерухоме майно, реквізитів виконавчого документа, на підставі якого було відкрито виконавче провадження, дати постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.

На підтвердження зазначеного позивачем було надано відповідь відповідача від 12.04.2021, отже дійсно позивач не мав можливості надати будь-які інші документи.

При цьому, у позивача наявний арешт на його майно, чим як вважає позивач, наявне порушення статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а саме: порушене право на мирне володіння майно.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо порушення позивачем вимоги частин 4 та 5 статті 161 КАС України.

Колегія суддів зауважує, що інших недоліків позовної заяви, ухвала про залишення апеляційної скарги без руху не містить.

Наведене свідчить про відсутність передбачених п.1 ч.4 ст.169 КАС України обставин, за яких суд постановляє ухвалу про повернення позовної заяви позивачу.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що посилання суду першої інстанції щодо неможливості визначення суду до юрисдикції якого відноситься вирішення даного спору, із встановлених підстав, на стадії прийняття позову до провадження є грубим порушенням права позивача на доступ до правосуддя.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначено, що "надмірний формалізм" може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах "Zubac v. Croatia", "Beles and Others v. the Czech Republic", №47273/99, пп. 50-51 та 69, та "Walchli v. France", № 35787/03, п. 29).

При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення у справі "Kutic v. Croatia", заява №48778/99, пункт 25).

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має "застосовуватися на практиці і бути ефективним". Для того щоб право на доступ було ефективним, особа "повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права" (рішення у справах "Bellet v. France" та "Nunes Dias v. Portugal").

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі "Perez de Rada Cavanilles v. Spain").

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи рішення про повернення позовної заяви суд першої інстанції допустився надмірного формалізму та фактично позбавив позивача гарантованого йому національним та Європейським законодавством права на доступ до правосуддя.

Враховуючи викладені обставини та докази у їх сукупності, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, що призвело до обмеження права позивача на судовий захист, регламентованого, зокрема, статтею 55 Конституції України та статтею 5 КАС України, а також неправильного вирішення питання про повернення позовної заяви.

Таким чином, хоча право доступу до суду і не є абсолютним, це право не повинно обмежуватись таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець.

Таких же висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 22 жовтня 2019 року по справі № 826/9584/18. Зазначений висновок хоч і стосується інших правовідносин, проте застосований у ньому підхід до визначення меж формалізму може бути врахований під час розгляду даного адміністративного позову.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права є такими, що призвели до неправильного вирішення питання, та є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції з постановленням нової ухвали про направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Згідно ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи все вищевикладене у сукупності, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції, внаслідок порушення норм процесуального права, скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Повне судове рішення складено 10.06.2021 р.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, ч. 1 п. 4 ст. 320, 321, 322, 325, 328 КАС України, апеляційниий суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 р. - задовольнити.

Ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправною відмову та зобов`язання зняти арешт з нерухомого майна - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

Л.В. Губська

А.Г. Степанюк