Справа № 440/1386/20
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2021-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 р.Справа № 440/1386/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Чалого І.С. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції С.О. Удовіченко) від 05.06.2020 року (повний текст складено 05.06.20 року) по справі №440/1386/20

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:

- визнати протиправною відмову у наданні статусу учасника бойових дій колишньому військовослужбовцю СРСР ОСОБА_1 в зв`язку з відсутністю підтвердження його участі у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ на території Республіки Афганістан, оформлену протоколом № 15 засідання комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 по визначенню статусу учасників бойових дій від 30.11.2018, та скасувати його;

- зобов`язати комісію ІНФОРМАЦІЯ_1 з розгляду питань пов`язаних зі встановленням статусу учасника бойових дій надати позивачу статус учасника бойових дій та видати посвідчення встановленого зразка.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішення про відмову у встановленні статусу учасника бойових дій є неправомірним та підлягає скасуванню, оскільки факт проходження позивачем військової служби на території Республіки Афганістан та участь у бойових діях підтверджується нотаріально завіреними заявами ОСОБА_2 від 30.10.2018, ОСОБА_3 від 06.11.2018, ОСОБА_4 від 06.11.2018, які проходили службу в той же період та отримали статус учасника бойових дій.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 13.04.2020 залучено до участі у справі в якості співвідповідача Міністерство оборони України.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 05.06.2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано відмову у наданні статусу учасника бойових дій колишньому військовослужбовцю СРСР ОСОБА_1 , оформлену протоколом № 15 засідання комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 по визначенню статусу учасників бойових дій від 30.11.2018.

Зобов`язано Міністерство оборони України розглянути питання про надання статусу учасника бойових дій позивачу, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодився з рішенням суду першої інстанції, Міністерством оборони України подано апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині задоволення позову та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що наказом Міністерства оборони України від 16.04.2020 року затверджено Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни. Натомість, оскільки позивач взагалі не звертався до Комісії із заявою про визнання його учасником бойових дій, а комісії не розглядала питання та не приймала жодного рішення, то між позивачем та Міністерством оборони України не виникало жодних правовідносин. В зв`язку з чим, заявлені позовні вимоги є передчасними, а тому суд першої інстанції незаконно та безпідставно прийняв рішення по справі. Також зазначив, що оскільки позивач проходив службу в Прикордонних військах КДБ СРСР, то компетенція щодо встановлення позивачу статусу учасника бойових дій належить комісії Адміністрації Державної прикордонної служби України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни.

Позивач письмовий відзив на апеляційну скаргу не подав.

Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України. (далі КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, що позивач у період з 18.04.1980 по 25.06.1982 походив строкову військову службу, що підтверджується записами у військовому квитку.

Позивач звернувся до Лубенського районного військового комісаріату із заявою про надання статусу учасника бойових дій.

Згідно з витягом із протоколу №15 засідання комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 по визначенню статусу учасника бойових дій від 30.11.2018 комісією відмовлено позивачу у наданні статусу учасника бойових дій колишньому військовослужбовцю СРСР ОСОБА_1 (пункт 11), в зв`язку з відсутністю підтвердженняйого участі у бойових діях чи забезпечення бойової діяльності військ на території республіки Афганістан; повернуто документи громадянина до Лубенського РВК.

Не погоджуючись із правомірністю вказаного рішення, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що Полтавським ОВК не було дотримано вимог чинного на час спірних правовідносин пункту 13 Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, затвердженого го наказом Міністерства оборони України від 07.05.2015 №200 (далі Положення №200), оскільки не взято до уваги показання свідків, які підтверджують проходження військової служби на території республіки Афганістан разом з позивачем, а тому оскаржувана відмова у наданні статусу учасника бойових дій є протиправною та підлягає скасуванню у судовому порядку. Також, оскільки станом на дату розгляду справи саме комісія Міністерства оборони України уповноважена на прийняття рішення про надання особі статусу учасника бойових дій, суд дійшов висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог та зобов`язанняМіністерство оборони України розглянути питання про надання позивачу статусу учасника бойових дій, з урахуванням висновків суду.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 3 ст. 308 КАС України).

З урахуванням положень ст. 308 КАС України, рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог не підлягає апеляційному перегляду, оскільки не оскаржується жодною із сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них єЗакон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993 (далі - Закон №3551-XII).

Згідно ст. 5 Закону 3551-ХІІ, учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час. Перелік підрозділів, що входили до складу діючої армії, та інших формувань визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону 3551-ХІІ, учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу PCP (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу PCP проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» затверджено Перелік держав і періодів бойових дій на їх території, до якого віднесено Афганістан з квітня 1978 року по грудень 1989 року.

Наказом Міністра оборони України від 07.05.2015 №200 затверджено Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (далі - Положення №200), яке було чинне на час розгляду питання про надання статусу учасника бойових дій позивачу.

Відповідно до п.1 Положення №200, комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (далі - Комісія) створюються в Міністерстві оборони України, військовій частині НОМЕР_1 , військовому комісаріаті Автономної Республіки Крим, обласних та Київському міському військових комісаріатах.

Відповідно до п.10 Положення №200, на комісії військового комісаріату Автономної Республіки Крим, обласних та Київського міського військових комісаріатів покладається вирішення питань про визнання учасниками бойових дій із числа осіб, звільнених зі Збройних Сил та Державної спеціальної служби транспорту (які набули право на отримання статусу під час проходження військової служби у Збройних Силах та Державній спеціальній службі транспорту), колишніх партизанів та підпільників, - за місцем їх реєстрації (перебування на військовому обліку).

Згідно з пунктом 11 та 12 Положення №200 комісії зобов`язані:

- приймати до розгляду заяви громадян про визнання їх учасниками бойових дій відповідно до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

- реєструвати заяви в спеціальній книзі обліку;

- інформувати заявника про прийняття заяви до розгляду і дату засідання Комісії;

- розглядати внесені на розгляд заяви та інші документи в місячний строк з дня їх отримання;

- робити запити до відповідних архівних установ (за потреби), про що повідомляти заявника;

- заслуховувати пояснення осіб, які подали заяви, свідків, представників організацій, установ та громадських організацій ветеранів, досліджувати інші докази особистої участі заявника в бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (сил) або розмінуванні (траленні бойових мін);

- доводити рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві, до відома громадянина в письмовій формі, а також роз`яснювати порядок його оскарження;

- розглядати документи стосовно надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, а в разі відсутності підстав, які підтверджуються документами, повертати їх до військових частин (органів, підрозділів), установ, закладів чи особисто заявнику з метою подальшого доопрацювання;

- засідання Комісії проводити не рідше одного разу на місяць (за наявності документів).

Комісії приймають рішення щодо визнання громадян учасниками бойових дій на підставі таких документів: заяв громадян або клопотань командирів (начальників); довідок відповідного періоду, підписаних і завірених печаткою; партизанського квитка; посвідчення учасника підпілля; посвідчення до знакаЗа розмінування; грамот, фотографій (оригіналів); газетних матеріалів того періоду, який потребує підтвердження; історичних довідок, документів та інших архівних матеріалів; документів потрібного періоду, де зазначені прізвище, ім`я та по батькові заявника; документів, які підтверджують службу чи роботу заявника у відповідний період; інших документів, на підставі яких можливо зробити достовірний висновок про участь у бойових діях або розмінуванні (траленні бойових мін).

Пунктом 13 Положення №200 передбачено, що за відсутності в заявника через незалежні від нього причини необхідних документів, які підтверджують його право на отримання статусу учасника бойових дій, дозволяється брати до уваги показання свідків (не менше двох), які в період, що потребує підтвердження, проходили військову службу чи працювали разом із заявником в одній військовій частині (установі, закладі) та визнані учасниками бойових дій, особами з інвалідністю внаслідок війни за цей період.

Як встановлено під час розгляду справи, підставою для відмови позивачу у наданні статусу учасника бойових слугувала відсутність підтвердження його участі у бойових діях чи забезпечення бойової діяльності військ на території республіки Афганістан.

Проте, відповідно до нотаріально посвідчених заяв ОСОБА_2 від 30.10.2018 /період проходження військової служби з 07.02.1981 по 15.07.1982/, ОСОБА_3 від 06.11.2018 /період проходження військової служби з 28.04.1982 по 02.06.1982/, ОСОБА_4 від 06.11.2018 /період проходження військової служби з 07.02.1981 по 15.07.1982/, яким встановлено статус учасника бойових дій, кожен із них окремо підтверджує той факт, що разом з позивачем проходили військову службу у військовій частині НОМЕР_2 КСАПО, перевозили вантажі на території військових дій ДР Афганістану /а.с. 14, 19, 24/. Матеріали справи також містять копії військових квитків, посвідчень учасників бойових дій, зазначених осіб, які підтверджують проходження ними військової служби /а.с. 17-18, 22-23, 28-30/.

Судом першої інстанції встановлено та не спростовано під час апеляційного перегляду справи, що Комісією пояснення зазначених осіб не були взяті до уваги, відповідно, не були враховані усі обставини, що мають значення для прийняття рішення.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена Верховним Судом у постанові від 27.03.2020 року по справі №338/171/16-а.

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржувана відмова у наданні позивачу статусу учасника бойових дій є протиправною та підлягає скасуванню у судовому порядку.

Як встановлено частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Також, як наголошується ЄСПЛ у рішенні по справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Згідно Рішення ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

Колегія суддів зазначає, що Положення №200 втратило чинність на підставі наказу Міністерства оборони України від 30.08.2019 №511, яким затвердженоПоложення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів провизнання учасниками бойових дій. Згідно п. 3 вказаного Наказу визначено, що правонаступниками комісій обласних та Київського міського військових комісаріатів є комісії Міністерства оборони України - стосовно осіб, визначених пунктами 1-18 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Станом на дату розгляду справи у суді першої інстанції, питання розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни, врегульовано Положенням комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни, затвердженим наказом Міністерства оборони України 16.04.2020 № 122 (дата набрання чинності - 08.05.2020).

Відповідно до пункту 1 вказаного Положення Комісії створюються у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони) - з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни.

Пунктом 6 Положення визначено, що на Комісію Міноборони покладається вирішення питань про визнання, зокрема учасниками бойових дій: відповідно до пунктів 1 - 5, 7 - 18 частини першої статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" осіб із числа: військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) Збройних Сил України, які проходять (проходили) військову службу в апараті Міноборони, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах та організаціях безпосереднього підпорядкування Міноборони; осіб, звільнених зі Збройних Сил України, які набули право на визнання їх учасниками бойових дій під час проходження військової служби в апараті Міноборони, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах та організаціях безпосереднього підпорядкування Міноборони.

Таким чином, станом на дату розгляду вказаної справи саме комісія Міністерства оборони України, як правонаступник комісії Полтавського обласного військового комісаріату, уповноважена розглядати питання про надання позивачу статусу учасника бойових дій.

Частиною 2 статті 9 КАС України установлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання саме Міністерство оборони України розглянути питання про надання статусу учасника бойових дій позивачу, з урахуванням висновків суду.

В зв`язку з чим, суд обґрунтовано вийшов за межі заявлених позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відносно того, що Міністерство оборони України є неналежним відповідачем у справі, через те, що позивач проходив військову службу в прикордонних військах КДБ СРСР, а відтак, компетенція щодо встановлення статусу учасника бойових дій належить комісії Адміністрації Державної прикордонної служби України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни, виходячи з наступного.

Так, військовий обов`язок в СРСР визначався ст. 132 Конституції СРСРяк почесний обов`язок радянських громадян із зброєю в руках захищати соціалістичну Вітчизну і нести військову службу в рядах Збройних Сил СРСР. Порядок виконання цього обов`язку регулювався Законом СРСР "Про загальний військовий обов`язок" від 12.10.1967 року. Відповідно до цього закону всі чоловіки - громадяни СРСР - незалежно від расової і національної приналежності віросповідання, освіти, осілості, соціального і майнового положення зобов`язані проходити дійсну військову службу в рядах Збройних Сил СРСР.

Прикордонні війська структурно входили до складу Комітету державної безпеки СРСР (КДБ СРСР, до 1978 року - КДБ при Раді Міністрів СРСР) та були складовою частиною Збройних Сил СРСР у період з 01.09.1939 року по 21.03.1989 року.

На виконання постанови Ради Міністрів СРСР № 328-159сс від 28.03.1957 року спільним наказом МВС - КДБ СРСР № 0017/00161 від 02.04.1957 року прикордонні війська були переведені зі складу МВС СРСР до складу КДБ при РМ СРСР.

Законом СРСР від 12.10.1967 № 42 "Про загальний військовий обов`язок" у редакції, що діяла на момент проходження позивачем військової служби, визначено, що Прикордонні війська КДБ СРСР вважалися складовою частиною Збройних Сил СРСР.

31.07.1989 року головою ВР СРСР підписаний Закон СРСР № 304-I "Про затвердження Указів Президії Верховної Ради СРСР про внесення змін і доповнень до законодавчих актів СРСР", яким затверджений Указ Президії Верховної Ради СРСР від 21.03.1989 року "Про виведення із складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх і залізничних військ" і з цього часу прикордонні війська СРСР входили до системи КДБ СРСР. 03.12.1991 року КДБ СРСР був ліквідований на підставі Закону Президента СРСР № 124-Н "Про реорганізацію органів державної безпеки".

Відповідно допостанови Верховної Ради України від 24.08.1991 № 1431-ХІІ "Про військові формування"підпорядковано всі військові формування, дислоковані на території республіки, Верховній Раді України. Утворено Міністерство оборони України. Уряд України приступив до створення Збройних сил України, республіканської гвардії та підрозділу охорони Верховної ради, Кабінету Міністрів України і Національного банку України.

Статтею 4 Закону України "Про правонаступництво України" від 12.09.1991 № 1543-ХІІвстановлено, що органи державної влади і управління, органи прокуратури, суди та арбітражні суди, сформовані на підставіКонституції(основного Закону) Української РСР, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів та арбітражних судів на підставі новоїКонституції України.

Згідно з п. 2постанови Кабінету Міністрів України від 02..01.1992 № 3 "Питання Державного комітету у справах охорони державного кордону"установлено, що Державний комітет у справах охорони державного кордону України є правонаступником колишнього Управління військ західного прикордонногоокругу КДБ СРСР.

Відповідно до п. 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженогопостановоюКабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 671, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом міністрів України.

Міністерство оборони України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міністерство оборони України є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.

Таким чином, прикордонні війська колишнього СРСР у період часу з 01.09.1939 року по 21.03.1989 року були складовою частиною Збройних Сил СРСР.

Відтак, позивач проходив службу саме у Збройних силах СРСР, які на той час були підпорядковані та знаходились на фінансовому утриманні Міністерства оборони СРСР, правонаступником якого в подальшому стало Міністерство оборони України.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у своїх численних постановах, зокрема, від 24.04.2019 р. (справа №754/5986/16-а), від 26.09.2018 р. (справа № 760/9113/17), від 18.10.2018 р. (справа № 820/3353/16), від 02.11.2018 р. (справа № 825/1558/18).

Відтак, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не впливають на правомірність висновків суду.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.

Відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.06.2020 року по справі №440/1386/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий З.Г. Подобайло

Повний текст постанови складено 10.06.2021 року