Справа № 640/13222/19
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2021-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Собківа Я.М., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Строяновської О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційними скаргами Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 лютого 2020 року та ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі - відповідач, апелянт, ГУ ПФУ в м. Києві) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачем прийнято протиправне рішення про відмову в проведенні перерахунку пенсії за вислугу років, призначеної на підставі Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 лютого 2020 року позов задоволено частково. Зобов`язано ГУ ПФУ в м. Києві здійснити з 13 лютого 2019 року перерахунок і виплату позивачу пенсії за вислугу років відповідно до частини 20 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» у розмірі 86% від загальної суми складових місячного заробітку на підставі довідки Генеральної прокуратури України від 15 квітня 2019 року №18-276 зп.

Ухвалою суду від 25 лютого 2020 року виправлено описку у резолютивній частині рішення, а саме зобов`язано ГУ ПФУ в м. Києві здійснити з 13 лютого 2019 року перерахунок і виплату позивачу пенсії за вислугу років відповідно до частини 20 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» у розмірі 86% від загальної суми складових місячного заробітку на підставі довідки Генеральної прокуратури України від 15 квітня 2019 року №18-276 зп без обмежень максимального її розміру.

Не погоджуючись із рішенням та ухвалою суду, відповідач звернувся з апеляційними скаргами, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Зазначає, що Закон України «Про прокуратуру», на який посилається суд, втратив чинність. Чинним на момент розгляду справи Законом України «Про прокуратуру» передбачено, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України. Проте, Урядом умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури не визначено і відповідний нормативно-правовий акт не прийнято.

У відзиві на апеляційні скарги позивач наголошує, що відсутність нормативного врегулювання питання про проведення перерахунку пенсії не може бути підставою для відмови в реалізації відповідного права.

Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі пункта 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду в частині задоволення позовних вимог та ухвала - скасуванню, з таких підстав.

Судом установлено, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м. Києві та з 15 грудня 2010 року отримує пенсію за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (далі - Закон України №1789-ХІІ) у розмірі 86%.

Постановою Кабінета Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури» внесено зміни до постанови Кабінета Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 та встановлено нові розміри посадових окладів працівникам органів прокуратури.

У зв`язку з викладеним, 22 травня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії за вислугу років відповідно до Закону України №1789-ХІІ на підставі довідки Генеральної прокуратури України від 15 квітня 2019 року № 18-276 зп, відповідно до якої розмір заробітної плати позивача станом на січень 2019 року склав 101786,40 грн.

Відповідач листом від 31 травня 2019 року повідомив позивача про відсутність підстав для проведення перерахунку пенсії.

Уважаючи таку відмову протиправною, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент ухвалення рішення по суті спору Конституційний Суд України визнав неконституційними положення частини 20 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - Закон України №1697-VII), які обмежували проведення перерахунку пенсії колишнім працівникам прокуратури, у зв`язку зі зміною розміра заробітної плати працюючих співробітників прокуратури.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 501 Закону №1789-XII, у редакції, чинній на час призначення позивачу пенсії, передбачено, що призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII (далі - Закон України № 76-VIII), який набрав чинності 01 січня 2015 року, внесено зміни до статті 501 Закону №1789-ХІІ, зокрема, частину 18 викладено у такій редакції: Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України .

Пунктом 5 розділа III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII (далі - Закон України №213-VIII) передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до перелічених законів України, зокрема, Закону України №1789-ХІІ.

У свою чергу, 15 липня 2015 року набрав чинності Закон України №1697-VII, відповідно до підпункта 1 пункта 3 розділа ХІІ «Прикінцеві положення» якого визнано таким, що втратив чинність Закон України №1789-ХІІ, крім пункта 8 частини 1 статті 15, частини 4 статті 16, абзаца 1 частини 2 статті 462, статті 47, частини 1 статті 49, частини 5 статті 50, частин 3, 4, 6 та 11 статті 501, частини 3 статті 512, статті 53 щодо класних чинів.

Підстави та порядок перерахунку пенсії працівників прокуратури, передбачені статтею 86 Закону України №1697-VII, відповідно до частини 20 якої (у редакції Закону України №76-VIII) умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.

Положення цієї норми визнані неконституційними та втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України 13 грудня 2019 року рішення №7-р(ІІ)/2019.

Отже, як вірно визначено судом першої інстанції, на час звернення позивача до ГУ ПФУ в м. Києві із заявою про перерахунок пенсії Кабінетом Міністрів України умов та порядку перерахунку пенсій працівникам прокуратури визначено не було, що також випливає зі змісту постанови Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №826/8546/18.

Колегія суддів уважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки відповідач є територіальним органом виконавчої влади, який у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, указами Президента, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету Міністрів України, які прийняті відповідно до Конституції та законів України, іншими нормативно-правовими актами, то він не мав підстав здійснювати перерахунок пенсії позивачеві на умовах та в порядку, закріплених нормою, що втратила чинність.

Положення Закону України №76-VIII, якими частину 18 статті 501 Закону України №1789-XII та частину 20 статті 86 Закону України № 1697-VII викладено у новій редакції, на момент виникнення спірних правовідносин не були визнані неконституційними.

Ураховуючи наведені нормативні приписи, з 01 грудня 2015 року - початку застосування постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» від 09 грудня 2015 року №1013 та у зв`язку з набранням у подальшому чинності Законом України №1697-VII, яким по-іншому врегульовані правовідносини, пов`язані із пенсійним забезпеченням працівників прокуратури, пенсії, призначені за статтею 501 Закону України №1789-ХІІ, не підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням розміра заробітка працюючих працівників прокуратури.

Суд першої інстанції вірно підкреслив, що рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2019 року №7-р(ІІ)/2019 повернуто працівникам прокуратури право на перерахунок пенсій за Законом України №1697-VІІ.

Проте, положення частини 20 статті 86 цього Закону були чинними до ухвалення цього рішення, тобто на момент виникнення спірних правовідносин. Окрім того, аналіз змісту позовної заяви свідчить, що ОСОБА_1 просив здійснити перерахунок пенсії не за цим Законом, а за правилами статті 501 Закону України №1789-XII.

Щодо висновків суду першої інстанції про те, що звуження змісту та обсягу прав на пенсійне забезпечення шляхом прийняття нових законів або шляхом внесення змін до чинних законів, відповідно до вимог статті 22 Конституції України, не допускається, колегія суддів уважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статей 147, 1512 та 152 Основного Закону Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України; рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

На час розгляду даної справи Конституційний Суд України у своїх рішеннях сформував практику стосовно запровадження, шляхом прийняття законів, нових механізмів перерозподілу Державного бюджету України та використання бюджету Пенсійного фонду України у соціальній сфері, спрямованих на досягнення розумного балансу між інтересами окремих осіб, суспільства та держави.

Так, у рішенні від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 (пункт 5) Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг встановлюються державою з урахуванням її фінансових можливостей. Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, врахував положення актів міжнародного права. Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави, тобто кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва, проте відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

У рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 (пункт 2.1) Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, гарантоване статтею 48 Конституції України.

Конституційний Суд України у рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 визначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. В даному рішенні Конституційний Суд спирається на Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, який встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

У рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 зазначено, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права . Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини, гарантії цих прав і свобод. Але, визначаючи їх, законодавець може лише розширювати, а не звужувати, зміст конституційних прав і свобод та встановлювати механізми їх здійснення. Отже, положення частини 3 статті 22 Конституції України необхідно розуміти так, що при ухваленні нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини, якщо таке звуження призводить до порушення їх сутності.

На думку Конституційного Суду України, держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.

Тобто, одним з основних принципів, який застосовується державою для реалізації конституційного права на соціальний захист є принцип збалансованості та пропорційності між фінансовими можливостями держави, які визначаються, у першу чергу, внутрішнім законодавством держави, що враховує, зокрема, зовнішньо та внутрішньо економічні і політичні чинники.

У рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України підкреслив, що за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факта застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, в ситуації з перерахунком призначеної пенсії працівникам органів прокуратури таке право може ґрунтуватися лише на положеннях чинного на день звернення із заявою про перерахунок пенсії законодавства та не може ґрунтуватися на законі, який втратив чинність. Відтак, право на перерахунок призначеної пенсії може бути реалізовано позивачем на підставі тих норм, які діють на час виникнення обставин для такого перерахунку (звернення особи у встановленому порядку до відповідного суб`єкта владних повноважень). У свою чергу, у відповідача не було правових підстав для здійснення, на підставі звернення позивача, такого перерахунку, у зв`язку із чим ГУ ПФ в м. Києві, приймаючи рішення про відмову в перерахунку пенсії, діяло на підставі, в межах наданих йому повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведені висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються із усталеною практикою Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права, а саме статті 501 Закону України №1789-ХІІ у подібних правовідносинах, викладеною, зокрема, у постановах від 23 квітня 2020 року у справі №522/838/17, від 30 квітня 2020 року у справі №569/6069/16-а, від 10 червня 2020 року у справі №569/3120/16-а, від 23 червня 2020 року у справі №263/13109/16-а, від 19 серпня 2020 року у справі №756/3598/17, від 30 листопада 2020 року у справі №811/1811/18, від 20 січня 2021 року у справі №640/1744/20.

Окрім іншого, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що у рішенні Верховного Суду від 14 вересня 2020 року у зразковій справі №560/2120/20, яке набрало законної сили 20 січня 2021 року, зазначено, що у період з 01 січня 2015 року до 13 грудня 2019 року в Україні не було жодного Закону чи іншого нормативно-правового акта, що визначав би умови та порядок перерахунку пенсії за вислугу років, призначеної на підставі Закону України «Про прокуратуру». Водночас особи, яким пенсія цього виду була вже призначена, продовжували її отримувати в призначеному розмірі (сума виплати не була зменшена), а також мали право змінити вид пенсійного забезпечення (наприклад, звернутися про призначення їм пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV). Усталена практика Верховного Суду свідчить про безпідставність вимог заявників до органів Пенсійного фонду України про перерахунок їм після 01 січня 2015 року пенсії на умовах та в порядку, що був визначений частиною вісімнадцятою статті 501 Закону України № 1789-ХІІ (у редакції до 01 січня 2015 року) та редакції частини 20 статті 86 Закону України № 1697-VII, яка фактично набрала чинності лише 13 грудня 2019 року.

Також, як зазначено у згаданому зразковому рішенні, безпідставними є вимоги позивачів про перерахунок розміру пенсії на підставі частини 18 статті 501 Закону України № 1789-ХІІ (в редакції, що діяла на момент призначення пенсії та визначала умовою перерахунку пенсії за вислугу років працівника прокуратури збільшення заробітної плати за посадою, з якої ця особа звільнялася на пенсію), оскільки зазначена норма ще з 01 січня 2015 року є нечинною. У таких випадках судам слід керуватись діючим законодавством, зокрема статтею 86 Закону України №1697-VII.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з урахуванням зміни правового регулювання спірних правовідносин, які мали місце після звернення до суду із вказаним позовом.

Щодо вимог позивача про перерахунок пенсії без застосування обмежень колегія суддів уважає, що останні також не підлягають задоволенню, по-перше, як похідні, по-друге, як такі, що згідно рішення Верховного Суду у згаданій вище зразковій справі №560/2120/20 заявлені передчасно.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно пункта 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на те, що матеріалами справи підтверджується правомірність відмови у перерахунку пенсії на підставі законодавства, що було чинним станом на час відповідного звернення особи, то судова колегія приходить до висновку про передчасність твердження Окружного адміністративного суду міста Києва про обґрунтованість позовних вимог, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Оскільки ухвалою місцевого суду про задоволення заяви позивача про виправлення описки внесено виправлення у частину рішення, яка підлягає скасуванню, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування і зазначеної ухвали.

Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення і ухвалити нове судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що зумовило неправильне вирішення справи.

Керуючись статтями 33, 34, 243, 311, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 лютого 2020 року в частині задоволення позову та ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2020 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді Я.М. Собків

Л.Т. Черпіцька