Справа № 380/10657/20
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2021-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/10657/20 пров. № А/857/4533/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Большакової О.О., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, -

суддя (судді) в суді першої інстанції Гулик А.Г.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 19 січня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

20 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо не проведення повного розрахунку на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення 22 серпня 2020 року у зв`язку із звільненням з військової служби; зобов`язати нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за період із 23 серпня 2020 року до повного фактичного розрахунку по 29 жовтня 2020 року із розрахунку 611,86 грн за день.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) від 17 липня 2020 року № 251-ос його, як старшого лейтенанта, звільнено з військової служби в запас на підставі підпункту «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України « Про військовий обов`язок і військову службу», та наказом начальника того ж загону від 22 серпня 2020 року № 301-ОС виключено із списків особового складу, усіх видів забезпечення з 22 серпня 2020 року. Відповідно до норм Кодексу законів про працю України та Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) був зобов`язаний організувати проведення розрахунку за всіма видами забезпечення із ОСОБА_1 на день виключення із списків частини. Однак, остаточний розрахунок було проведено лише 30 жовтня 2020 року. Вважає, що за не проведення розрахунків при звільнення з військової служби він набув право на стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 23 серпня 2020 року до повного фактичного розрахунку по 29 жовтня 2020 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 січня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) та стягнуто на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 41606,48 грн за період з 23 серпня 2020 року по 29 жовтня 2020 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Тому, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Не погодившись з прийнятим рішенням ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що на момент звільнення з військової служби спір між сторонами щодо виплачених сум відсутній. Крім того, при визначенні середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні необхідно застосовувати принцип співмірності та зменшувати розмір відшкодування.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що жодного спору про належні до виплати позивачу суми при звільненні позивача між сторонами не існувало, оскільки сам відповідач зобов`язався нарахувати та провести належні позивачу виплати, проте виплатив такі суми лише 30 жовтня 2020 року. Всі розрахунки та виплати таких безспірних сум відповідачем проведено добровільно. Жодних доказів щодо відсутності можливості здійснити повний розрахунок з позивачем при звільненні останнього відповідачем не надано.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи(в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, наказом начальника 7 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (по особовому складу) від 17 липня 2020 року № 251-РС ОСОБА_1 звільнено в запас відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту).

Наказом начальника 7 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 22 серпня 2020 року № 301-ОС ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Згідно з відповіддю на адвокатський запит Львівського прикордонного загону від 03 листопада 2020 року № 705/12448 грошова компенсація за неотримане речове майно у розмірі 27407,53 грн виплачена позивачу 21 вересня 2020 року.

Згідно з відповіддю на адвокатський запит Львівського прикордонного загону від 30 жовтня 2020 року № 32/12359 одноразова грошова допомога при звільненні у сумі 240227,00 грн виплачена позивачу 30 жовтня 2020 року.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частиною першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 вказаного Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною другою вказаної статті передбачено, що в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З огляду на вищевказані норми, колегія суддів приходить до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Тому, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Відтак, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 вказаного Кодексу.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 30 жовтня 2019 року по справі № 806/2473/18.

Судом першої інстанції встановлено, що позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення на підставі наказу від 22 серпня 2020 року (а.с.10), а заборгованість із одноразової грошової допомоги при звільненні у сумі 240227,00 грн виплачена йому лише 30 жовтня 2020 року (а.с.16).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про порушення Львівським прикордонним загоном (військовою частиною НОМЕР_1 ) вимог статті 166 КЗпП України що повинно мати наслідком застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Крім того, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно обрано період для обрахунку середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні в частині одноразової грошової допомоги при звільненні, оскільки позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 22 серпня 2020 року. Отже, розрахунковий період розпочинається з наступного після виключення зі списків особового складу частини дня, а саме з 23 серпня 2020 року. А кінцевою датою вказаного періоду слід вважати дату, яка передує даті виплати заборгованості із одноразової грошової допомоги при звільненні, тобто 29 жовтня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок № 100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до абзацу третього пункту другого Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно із пунктом восьмим Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. У даному випадку, таким законодавчим актом є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260.

Отже, Порядок № 260 є спеціальним законодавством у спірних правовідносинах, в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що Порядком № 100 врегульовано загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2 та 8 Порядку № 100), тоді як Порядком № 260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців. Тому, в даному випадку потрібно застосовувати відповідні алгоритми, передбачені Порядком № 100, залежно від кожного окремого випадку, з обов`язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, визначеного Порядком № 260.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 25 листопада 2020 року у справі № 160/2867/19.

З наявної в матеріалах справи картки грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2020 рік слідує, що за два останні місяці перед звільнення нараховано та виплачено грошове забезпечення у сумі 37323,31 грн (за червень 2020 року у сумі 18765,02 грн, за липень 2020 року у сумі 18558,29 грн).

Відтак, середньоденний заробіток позивача становить 611,86 грн (37323,31 грн/ 61 календарний день).

Середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні становить 41606,48 грн (611,86 грн * 68 календарних днів).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 23 серпня 2020 року по 29 жовтня 2020 року у розмірі 41606,48 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що при визначенні середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні необхідно застосовувати принцип співмірності та зменшувати розмір відшкодування, то колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи слідує, що позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення на підставі наказу від 22 серпня 2020 року № 301-ОС.

Також, згідно вказаного наказу зобов`язано виплатити позивачу грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 26 повних календарних років та грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2020 рік включно, за 70 календарних днів.

Станом на 22 серпня 2020 року день закінчення проходження військової служби, вищевказана грошова допомога та грошова компенсація виплачені не були.

Відповідно до архівної відомості виплат позивачу з січня 2020 року по грудень 2020 року в серпні 2020 року позивач отримав 56660,54 грн (а.с.15).

Згідно з довідкою № 583 від 02 листопада 2020 року грошова компенсація за неотримане речове майно у розмірі 27824,90 грн виплачена позивачу 21 вересня 2020 року.

Також, згідно з випискою з банківського рахунку позивача одноразова грошова допомога при звільненні у сумі 240227,00 грн виплачена позивачу 30 жовтня 2020 року.

За наведених обставин, сума невиплаченої заборгованості перед позивачем (27824,90 грн+240227,00 грн=268051,90 грн) є значно більшою ніж сума виплаченого позивачу у серпні 2020 року заробітку (56660,54 грн).

Враховуючи вищенаведене, а також те, що застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування є правом суду та здійснюється на розсуд суду з урахуванням обставин справи, то колегія суддів приходить до висновку, що в даній справі відсутні підстави для застосування принципу співмірності, оскільки сума невиплаченої позивачу заборгованості є значно більшою ніж сума виплати здійсненої на день закінчення проходження військової служби позивачем.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 312, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 січня 2021 року у справі № 380/10657/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. О. Большакова
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 10 червня 2021 року.