Справа № 160/5037/21
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2021-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 червня 2021 року Справа № 160/5037/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Турлакової Н.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Єфіменка Дениса Олеговича, третя особа, без самостійних вимог на предмету спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс інновація» про визнання протиправною та скасування постанови,-
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Єфіменка Дениса Олеговича, третя особа, без самостійних вимог на предмету спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» в якій просить визнати протиправною та скасувати постанову Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Єфіменка Дениса Олеговича від 17.02.2021 року про відкриття виконавчого провадження № 64535790.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що місце проживання та місце отримання доходів позивача не відноситься до виконавчого округу, на території якого приватний виконавець Єфіменко Д.О. здійснює діяльність та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України, а виконавчий документ у виконавчому провадженні №64535790 прийнято до виконання відповідачем не за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи. Також зазначив, що ніколи не мав будь-яких справ з юридичною особою: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація», грошових коштів на будь-яких умовах не одержував. Тому, на думку позивача, оскаржувана постанова є протиправною та підлягає скасуванню.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
До суду від Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс інновація» надійшли додаткові пояснення (вх.№6361/21ел від 19.04.2021 року), в яких представник третьої особи просив відмовити в задоволенні позову, з підстав аналогічних, що викладені приватним виконавцем у відзиві на позов. До вказаних додаткових пояснень не надано доказів направлення копії пояснень на адресу позивача та відповідача. У зв`язку із цим, суд не приймає до розгляду вказані пояснення.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Згідно копії паспорта громадянина України ОСОБА_1 серія НОМЕР_1 виданого 09.01.2002р., позивач проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
У виконавчому написі нотаріусом зазначені дві адреси позивача:
- фактична адреса: АДРЕСА_2 ,
- адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
У вказаній постанові про відкриття виконавчого провадження №64535790 адреса ОСОБА_1 зазначена: АДРЕСА_2 .
Надаючи оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.
Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані нормами Закону України Про виконавче провадження №1404-VIII.
Відповідно до статті 1 Закону України Про виконавче провадження від 02.06.2016 №1404 (далі - Закон №1404) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно частини 1 статті 5 Закону №1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.
Частиною 1 статті 18 Закону №1404 визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
За змістом приписів пункту 1 частини 2 статті 18 Закону №1404 виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Пунктом 4 частини 2 статті 23 Закону України від 02.06.2016 №1403 Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (далі Закон №1403) передбачено, що в Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.
Відповідно до статті 25 Закону №1403 виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.
Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України Про виконавче провадження знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ. Інформація про приватних виконавців виконавчого округу та реквізити їхніх офісів розміщуються у всіх судах та в органах державної виконавчої служби, розташованих у межах відповідного виконавчого округу. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.
Згідно частини 2 статті 24 Закону №1403 приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.
Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що Закон України Про виконавче провадження і Закон України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів визначають вимоги (критерії) до місця відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження. При цьому згідно з частиною 3 статті 25 Закону№1403 право приватного виконавця відкривати виконавче провадження обмежується виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України.
При цьому, зі змісту частини 2 статті 24 Закону №1403 слідує, що у разі якщо місце проживання, перебування боржника - фізичної особи та місцезнаходження боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна боржника розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює діяльність та відповідно на яку розповсюджуються відповідна компетенція цього приватного виконавця, він має право прийняти до виконання відповідні виконавчі документи та відкрити виконавче провадження з їх виконання.
Згідно частини 4 статті 24 Закону №1404 виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.
Частиною 5 статті 24 Закону №1404 визначено, що у разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби. Порядок надання доручень, підстави та порядок вчинення виконавчих дій на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби, передачі виконавчих проваджень від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого визначаються Міністерством юстиції України. Для проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи в іншому виконавчому окрузі приватний виконавець має право вчиняти такі дії самостійно або залучати іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій, типова форма якого затверджується Міністерством юстиції України.
Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частини 1 статті 26 Закону №1404).
У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати (частина 3 статті 26 Закону №1404).
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (частина 5 статті 26 Закону №1404).
Відповідно до частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.
Стаття 89 Закону України «Про нотаріат» визначає зміст (відомості), що повинні зазначатися у виконавчому написі, зокрема, найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб).
Згідно частин першої, другої та шостої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
За приписами статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
По суті спір між сторонами полягає в тому, чи є правомірним прийняття приватним виконавцем до свого провадження виконавчого документа, за умови, що місце реєстрації боржника знаходиться поза межами його виконавчого округу і чи є достатнім для відкриття виконавчого провадження вказівка стягувачем на фактичне місце проживання в межах виконавчого округу.
Вищевказані норми встановлюють територіальний принцип виконавчого провадження і діяльності приватного виконавця, який полягає в тому, що приватний виконавець здійснює свою діяльність в межах виконавчого округу і саме в цьому окрузі повинен проживати (перебувати) боржник або його майно.
За даними Єдиного реєстру приватних виконавців України ОСОБА_2 здійснює свою діяльність з 27.11.2018 року (номер посвідчення 0248) у виконавчому окрузі м. Київ.
Таким чином, відповідач має право здійснювати дії, пов`язані з відкриттям виконавчого провадження, у територіальних межах м.Києва. Це можливо у випадку, якщо місце проживання або місцезнаходження боржника зареєстроване у м. Києві або ж майно боржника знаходиться у м. Києві.
Проте, згідно з паспортними даними позивача, місцем реєстрації ОСОБА_1 з вересня 2018р. є АДРЕСА_1 .
Таким чином, суд не приймає до уваги посилання відповідача, що стягувачем у заяві про примусове виконання рішення від 16.02.2021р. була зазначена й адреса реєстрації у м.Дніпро, оскільки вказана заява таких відомостей не містить.
Отже, станом на час відкриття виконавчого провадження № 64535790 місцем проживання позивача, яке зареєстровано у встановленому порядку, є адреса: АДРЕСА_1 .
Вищевикладене є підставою для висновку, що на момент відкриття виконавчого провадження приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Єфіменко Денис Олегович не володів достовірною інформацією про фактичне місце проживання боржника за вказаною у виконавчому написі адресою у місті Києві та не вжив жодних заходів щодо перевірки цієї інформації.
Аналогічна правова позиція щодо необхідності надання стягувачем разом із заявою про відкриття виконавчого провадження доказів на підтвердження місця проживання боржника станом на момент подання такої заяви за відповідною адресою викладена у постановах Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 826/7969/16, від 05.05.2021 у справі № 620/2957/20.
Крім того, будь-якого майна (рухомого та/або нерухомого), що належить позивачу у м.Києві стягувачем не зазначено та відповідних доказів відповідачем до суду не надано.
За приписами ст. 77 ч. 1, 2, 4 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Докази суду надають учасники справи.
В контексті предмету доказування в даній справі, ці положення закону покладають на відповідача та третю особу обов`язок подати суду докази, на підставі яких ними була встановлена (виявлена) фактична адреса позивача в м. Києві. Разом з тим, ані відповідач, ані третя особа не надали ніяких пояснень та підтверджуючих доказів, з яких можливо встановити, яким чином ним стало відома адреса позивача в м. Києві, яка вказана як адреса фактичного місцезнаходження позивача.
У постанові Верховного Суду від 5 травня 2021 р. у справі № 620/2957/20 висловлена така правова позиція: "... сама лише вказівка на місце проживання, яке не має жодного взаємозв`язку з особою боржника, не може вважатися достатньою підставою для прийняття виконавчого документа приватним виконавцем, територіальний округ якої охоплює місце виконання, визначеного за цією адресою. За описаної вище ситуації (мовиться про справу № 380/7750/20) визначення місця виконання виконавчого документа щодо позивача (як фізичної особи-боржника) має відбуватися за зареєстрованим місцем проживання боржника. Будь-яка інша адреса місця проживання чи відомості про місце перебування особи-боржника можуть слугувати додатковою інформацією і сприяти примусовому виконанню рішення, але не використовуватися як юридичний факт, з яким Закон № 1404-VIII пов`язує місце виконання рішення, а з ним і виконавчий округ приватного виконавця... Аналізуючи наведене правове регулювання у контексті встановлених обставин справи, а також через призму згаданого вище правового висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 380/7750/20, колегія суддів констатує, що відповідач, ухваливши спірну постанову про відкриття виконавчого провадження за повідомленим стягувачем місцем проживання боржника (позивача у справі), яке не є його (боржника) зареєстрованим місцем проживання, й за відсутності належного підтвердження того, що останній має чи будь-коли мав (зокрема, на дану винесення спірної постанови) майно на території міста Києва чи фактично там проживав, діяв неправомірно. Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що визначальним при визначенні місця виконання рішення і, заодно, виконавчого округу, має бути зареєстроване місце проживання боржника. Якщо визначене таким чином місце виконання виконавчого документа знаходиться у межах виконавчого округу приватного виконавця, останній має право приймати його до виконання... Зважаючи на наведені мотиви, аргументи відповідача про те, що у виконавчому документі зазначено дві адреси, одна з яких (фактичне місце проживання) є київською, не спростовує того, що місце виконання рішення (у значенні статті 24 Закону № 1404-VIII) має визначатися за зареєстрованим місцем проживання боржника.".
Вказані висновки суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин на підставі ч.5 ст.242 КАС України.
З наведеної правової позиції Верховного Суду слідує, що виконання виконавчого документа повинно відбуватись за адресою реєстрації боржника, що сприятиме фактичній реалізації його прав у виконавчому провадженні. Така адреса реєстрації повинна знаходитись в межах виконавчого округу приватного виконавця. Лише вказівка на іншу (фактичну) адресу проживання (перебування) боржника, не є достатнім для зміни місця відкриття виконавчого провадження.
Якщо припустити, що для відкриття виконавчого провадження за іншим ніж місце реєстрації боржника достатньо посилання на іншу адресу у виконавчому документі та/або заяві про відкриття виконавчого провадження, то це підмінює законодавчі принципи, закладені в Законі України "Про виконавче провадження" та дозволяє стягувачу фактично на власний розсуд визначати місце виконання, що суперечить змісту і суті названого закону. Застереження закону про можливість виконання за місцезнаходженням боржника або його майна мають значення у випадку, коли в матеріалах виконавчого провадження маються беззаперечні докази, які безальтернативного доводять, що боржник не проживає за місцем реєстрації, наприклад його навчання в учбовому закладі, офіційне працевлаштування в іншому місці.
За таких обставин, суд вважає, що відповідач діяв протиправно, відкривши виконавче провадження щодо боржника, який зареєстрований поза межами виконавчого округу і відсутні докази того, що він фактично проживає в м. Києві, за адресою, яка зазначена у виконавчому написі та заяві на примусове виконання.
З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що постанова приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Єфіменка Дениса Олеговича про відкриття виконавчого провадження №64535790 від 17.02.2021 року є протиправною та підлягає скасуванню.
Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Щодо посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 9 грудня 2020 р. у справі № 460/3537/20, суд звертає увагу на те, що зазначеним судовим рішенням суд касаційної інстанції направив справу на новий розгляд з мотивів неповноти дослідження обставин справи, які мали значення для правильного її вирішення, а тому це судове рішення не може слугувати прикладом застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31.03.2021р. у справі за №380/7750/20.
Крім того, у вказаному рішенні (справа за №380/7750/20) Верховний Суд зазначив, що сама лише вказівка на місце проживання, яке не має жодного взаємозв`язку з особою боржника, не може вважатися достатньою підставою для прийняття виконавчого документа приватним виконавцем, територіальний округ якого охоплює місце виконання, визначеного за цією адресою, тобто Касаційний суд висловив протилежну позицію.
Як було вище зазначено, така ж позиція викладена Верховним Судом у постановах від 29.04.2021 року у справі № 300/3258/20, від 05.05.2021 року у справах № 620/2957/20, № 280/5862/20.
Тобто, Верховний Суд висловив правові висновки щодо правильного застосування норм матеріального права з приводу спірних правовідносин і ці правові висновки, відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, є обов`язковими для судів.
За таких обставин, суд повинен керуватися останньою практикою Верховного Суду.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про задоволення позову.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Статтею 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України. Згідно з частинами 3, 4 цієї статті для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
В позовній заяві позивачем зазначено, що за подання даного позову, орієнтовний розмір витрат на правову допомогу складає 3000,00грн., остаточний розрахунок понесених судом витрат буде подано у порядку ч.7 ст.139 КАС України.
Буд-яких доказів на понесення позивачем судових витрат на правничу допомогу матеріали справи не містять.
Згідно ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Крім того, суд зазначає, що відповідно до п. 6 та п. 10 ч. 6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо: оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
Суд звертає увагу, що ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року справа призначена до розгляду та розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.
Зі змісту ч. 3 ст. 143 КАС України слідує, що вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог, здійснюється у разі, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та за умови подачі відповідної заяви до закінчення судових дебатів у справі.
Позивач вимоги ч. 3 ст. 143 КАС України не дотримав, оскільки не подав до закінчення розгляду справи заяви про стягнення витрат на правничу допомогу із підтверджуючими доказами та не обґрунтував поважності причини неподання такої заяви у визначені ст.143 КАС України строки.
З огляду на викладене, суд вважає не підтвердженими судові витрати позивача на професійну правничу допомогу, оскільки до суду не надані докази на підтвердження розміру понесених витрат.
Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З огляду на вищевикладене, судові витрати зі сплати судового збору на загальну суму 908,00 грн., сплачені позивачем, підлягають стягненню на його користь з відповідача.
Керуючись ст.ст.241-250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №64535790 від 17.02.2021 року, винесену приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Єфіменком Денисом Олеговичем.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Турлакова