Справа № 520/4153/21
Суддя: Мар'єнко Л.М.
Дата ухвалення: 2021-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м.Харків

03 червня 2021 р. справа №520/4153/21
Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мар`єнко Л.М.,

при секретарі судового засідання - Рєзнік Е.О.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши в місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду у судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просить суд, з урахуванням уточнень:

- визнати військову частину НОМЕР_1 винною у несплаті страхових внесків та/або не подачі персоніфіковані відомості про заробітну плату позивача (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію), на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості до Пенсійного фонду за період з 07.03.2015 р. по 21.04.2016 р. та з 05.06.2017 р. по 31.03.2018 р. включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 сплатити страхові внески на подати персоніфіковані відомості про заробітну плату позивача (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію), на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості до Пенсійного фонду за період з 07.03.2015 р. по 21.04.2016 р. та з 05.06.2017 р. по 31.03.2018 р. включно;

- прошу стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди (упущена вигода) в розмірі чотирнадцять тисяч сто п`ятдесят дві гривні, з розрахунку -1.769 грн. (мінімальна пенсія в Україні) за вісім місяців неможливості оформити пенсію;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в наслідок протиправних дій Відповідача в розмірі тридцяти тисяч гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем безпідставно не сплачено страхові внески та не подані персоніфіковані відомості про заробітну плату позивача (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію), на яку нараховано і з якої повинні були сплачені страхові внески за період з 07.03.2015 р. по 21.04.2016 р. та з 05.06.2017 р. по 31.03.2018 р. включно, оскільки це стало підставою відмови у зарахуванні вказаного періоду до стажу, на підставі якого позивач має право на призначення пенсії, чим порушив права позивача.

Ухвалою від 19.03.2021 р. адміністративний позов було прийнято до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі.

Відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, проте із вказаного відзиву не вбачається, що він стосується саме справи №520/4153/21, оскільки у ньому йдеться мова щодо іншої особи - ОСОБА_2 .

Ухвалою від 18.05.2021 року суд вирішив здійснювати подальший розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Підготовче засідання призначене на 03.06.2021 року о 12:30 год. у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду за адресою: м. Харків, майдан Свободи, 6, зал судового засідання № 20.

Водночас, витребувано у Військової частини НОМЕР_1 правову позицію щодо заявлених позовних вимог із наданням доказів обґрунтування, доказів сплати страхових внесків та надання відомостей/звітів до Пенсійного фонду України щодо ОСОБА_1 за період з 07.03.2015 р. по 21.04.2016 р. та з 05.06.2017 р. по 31.03.2018 р. включно.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Таким чином, відповідач є належним чином повідомлений про наслідки неподання заперечень проти позову та необхідних документів або заяви про визнання позову до суду.

В судове засідання представник відповідача не прибув, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином, витребуваних додаткових доказів, клопотань та заперечень від відповідача до суду не надходило.

Відповідно ч.3 ст.205 КАС України суд розглядає справу за відсутності представників відповідача.

Позивач в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 21.07.2020 звернувся до Вовчанського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із зверненням № 8799/с-2000-20 з проханням розглянути можливість дострокового призначення йому пенсії за віком згідно зі ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Також позивач просив зробити перерахунок його стажу з урахуванням пільгового обчислення "один місяць служби за три" проходження служби у зоні АТО та проходження служби у зоні ООС.

Листом Вовчанського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 2000-0207-8/49117 від 29.07.2020 позивача повідомлено про те, що відповідно до ст. 115 Закону України « Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення дострокової пенсії за віком мають військовослужбовці, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, після досягнення чоловікам 55 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років. Станом на липень 2020 року стаж позивача складає 19 років 10 місяців 2 дні.

Також зазначено, що період з 01.04.2015 по 21.04.2016 та з 05.06.2017 по 03.11.2017 під час участі в антитерористичній операції не включено до загального стажу, так як за даними персоніфікованого обліку військова частина НОМЕР_2 внески за вказаний період до Пенсійного фонду не сплачувала.

Для того щоб зарахувати цей період до стажу, позивачу запропоновано надати до управління довідку з військової частини, виданою згідно Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою № 22-1 від 25.11.2005.

Позивач, вважаючи свої права порушеними щодо не зарахування до страхового стажу періодів військової служби, звернувся до суду, з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність Вовчанського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Харківської області щодо не зарахування до страхового стажу періоди військової служби з 06.02.2015 по 21.04.2016 та з 05.06.2017 по 31.03.2018; а також не зарахування страхового стажу на пільгових умовах, а саме один місяць за три місяці служби за періоди безпосередньої участі у бойових діях: з 01.04.2015 по 21.04.2016, з 05.06.2017 по 03.11.2017, з 07.05.2018 по 14.08.2018, з 31.08.2018 по 09.11.2018, та з 30.11.2018 по 22.12.2018;

- визнати ОСОБА_1 таким, що має право на зарахування йому до страхового стажу періоди військової служби з 06.02.2015 по 21.04.2016 та з 05.06.2017 по 31.03.2018; а також на зарахування страхового стажу на пільгових умовах, а саме один місяць за три місяці служби за періоди безпосередньої участі у бойових діях: з 01.04.2015 по 21.04.2016, з 05.06.2017 по 03.11.2017, з 07.05.2018 по 14.08.2018, з 31.08.2018 по 09.11.2018, та з 30.11.2018 по 22.12.2018;

- зобов`язати Вовчанський відділ обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області здійснити дії щодо перерахунку страхового стажу ОСОБА_1 та зарахувати до страхового стажу періоди військової служби з 06.02.2015 по 21.04.2016 та з 05.06.2017 по 31.03.2018; а також зарахувати страховий стаж на пільгових умовах, а саме один місяць за три місяці служби за періоди безпосередньої участі у бойових діях: з 01.04.2015 по 21.04.2016, з 05.06.2017 по 03.11.2017, з 07.05.2018 по 14.08.2018, з 31.08.2018 по 09.11.2018, та з 30.11.2018 по 22.12.2018.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.12.2020 року по справі №617/1545/20 - у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) до Вовчанського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області (вул. Шевченка, буд. 2, м. Вовчанськ, Харківська область, 62504, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості, зазначивши, що до суду не надано доказів, що позивач є особою, що працювала на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2, а тому посилання позивача на вищевказану норму є не обґрунтованим.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01.03.2021 року - апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.12.2020 по справі №617/1545/20 - залишено без змін.

У вказаній постанові зазначено, що зарахування таких періодів до страхового стажу можливо у разі розгляду питання про призначення пенсії відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", однак доказів того, що позивач звертався до пенсійного органу щодо призначення йому пенсії за вислугу років та зарахування до страхового стажу періодів військової служби з 06.02.2015 по 21.04.2016 та з 05.06.2017 по 31.03.2018, а також зарахування до страхового стажу на пільгових умовах (один місяць за три місяці служби) періоди безпосередньої участі у бойових діях: з 01.04.2015 по 21.04.2016, з 05.06.2017 по 03.11.2017, з 07.05.2018 по 14.08.2018, з 31.08.2018 по 09.11.2018, та з 30.11.2018 по 22.12.2018 не надано. Відповідно і рішення щодо відмови у зарахуванні вказаних періодів на пільгових умовах для призначення позивачу пенсії за вислугу років відповідачем не приймалось.

Колегія суддів зазначила, що оскільки саме під час розгляду питання про призначення пенсії за вислугу років пенсійний орган уповноважений розглядати питання щодо зарахування періодів військової служби до страхового стажу, відтак право позивача на зарахування вказаних періодів роботи до страхового стажу не є порушеним, а позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Згідно ч.4 ст.78 КАС України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Водночас, суд зазначає, що посилання Вовчанського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області у листі № 2000-0207-8/49117 від 29.07.2020 на те, що у період з 01.04.2015 по 21.04.2016 та з 05.06.2017 по 03.11.2017, згідно даних персоніфікованого обліку, військова частина НОМЕР_2 внески за вказаний період до Пенсійного фонду не сплачувала, як підставу для не включення вказаного періоду до загального стажу, вищевказаними рішеннями судів - не досліджувалось.

Суд зазначає, що оскільки Військова частина НОМЕР_2 є структурним підрозділом Військової частини НОМЕР_1 та всі фінансові операції здійснюються через НОМЕР_1 , позивач звернувся із вказаним позовом до Військової частини НОМЕР_1 .

Зі змісту ч. 3 ст. 23 Загальної Декларації прав людини, п. 4 частини першої Європейської соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Статтею 46 Конституції України також передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.

Питання виникнення та реалізації права громадян на пенсійне забезпечення врегульоване положеннями Законів України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 (далі Закон №1788) та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі Закон №1058).

Слід зазначити, що згідно із п.п.16.1.4 п.16.1 ст.16 Податкового кодексу України, платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим кодексом та законами з питань митної справи.

Суд зазначає, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування;

Приписами ч.1 ст.25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначено, що рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Під «страховим стажем» згідно ч. 1 ст. 24 Закону №1058 розуміють період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону №1058, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058).

Згідно до ч. 1 ст. 56 Закону №1788 до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Положеннями ст. 62 Закону №1788 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Вказане кореспондується також з положеннями п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 (далі - Інструкція) та п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 (далі - Порядок).

Згідно п. 3 Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що відповідач зобов`язаний сплачувати єдиний внесок та інші податки на підставі чинного законодавства України.

З матеріалів справи вбачається, а саме - військовий квиток НОМЕР_4 , та не заперечується відповідачем, що позивач з 07.03.2015 року по 21.04.2016 року перебував на посадах в Військовій частині НОМЕР_2 , в подальшому за контрактом проходив службу у цій же частині з 05.06.2017 р. по 31.03.2018 р. включно. Зазначено, що з 01.04.2015 по 21.04.2016 роках позивач приймав участь у проведенні Антитерористичної операції на територіях Луганської та Донецької областях.

Проте, як вбачається із листа Вовчанського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 2000-0207-8/49117 від 29.07.2020, згідно даних персоніфікованого обліку, військова частина НОМЕР_2 внески за вищевказаний період до Пенсійного фонду не сплачувала.

Відповідачем не спростовано вищевказане, доказів протилежного до суду не надано, вимоги ухвали щодо надання додаткових доказів по справі від 18.05.2021 року, що була надіслана на електронну адресу представника відповідача - Хірного Д.С., що зазначений у відзиві на позовну заяву (), на електронну адресу Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) - відповідачем виконано не було.

Як вбачається з довідки №10/1459 від 06.08.2020 року ОСОБА_1 нараховувалось грошове забезпечення з 2015 по 2019 роки, проте доказів сплати внесків надано до суду не було.

Згідно ч.4 ст.159 КАС України - подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Суд вважає, що враховуючи приписи ч. 2 ст. 77 КАС України, тягар доведення правомірності дій, бездіяльності покладається саме на суб`єкта владних повноважень.

Суд зазначає, що норми чинного законодавства покладають саме на роботодавця обов`язок щодо повноти ведення обліку особового складу та заробітної плати працівників, за недотримання якого встановлена відповідальність.

Згідно ч.5 ст.77 КАС України - суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Тому суд вважає, що на позивача не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у військовому квитку.

Більше того, пенсіонер не може бути позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на підприємстві внаслідок недотримання роботодавцем порядку обліку особового складу та заробітної плати, оскільки це суперечитиме конституційним засадам у сфері соціального захисту.

Така правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 21.02.2018 року у справі №687/975/17, від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а.

Отже, проаналізувавши законодавчі вимоги, що регламентують порядок обчислення страхового стажу для отримання пенсії, суд дійшов висновку, що трудова діяльність включається до такого в разі її належного документального підтвердження.

Частиною 1 ст. 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст. 1 Закону №1058 страхові внески кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

В розумінні норм Закону №1058 страхувальники це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону №1058, страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 ст. 24 Закону №1058 передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно ст. 20 Закону №1058 страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків (ч. 12 ст. 20 Закону №1058).

Відповідно до ч. 10 ст. 20 Закону №1058, якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За змістом вищезазначених норм, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника. Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

З огляду на вищенаведене суд вважає, що фактично, внаслідок невиконання відповідачем обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи - військової служби, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Слід зазначити, що позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивачу окремих періодів його роботи.

До такого ж правого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі №688/947/17 та від 23 березня 2020 року у справі №535/1031/16-а, від 09 жовтня 2020 року у справі № 341/460/17 та від 01 березня 2021 року у справі №423/757/17.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в у розмірі 30000,00 грн., суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року №4 (далі - Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що позивачем не обґрунтовано наявності страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідача, відповідно до яких заподіяно шкоду, яку саме заподіяно шкоду та в чому вона полягає. Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

В обґрунтування наявності підстав для стягнення моральної шкоди позивач зазначає лише, що його моральні страждання - емоції, безпосередньо пов`язані з протиправною поведінкою відповідача і знаходяться з нею в причинному зв`язку.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому моральних страждань протиправною поведінкою відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача.

Водночас суд зазначає, що позивачем має бути доведено, а судом оцінено наявність та розмір такої шкоди в кожному окремому випадку.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога щодо стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 30000,00 гривень є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача матеріальної шкоди в у розмірі 14152,00 грн., суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

З пункту 5 постанови пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами справ за позовами про відшкодування шкоди №6 від 27.03.1992 вбачається, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, та коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Отже, обов`язок доказування спричиненої матеріальної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що звертається із таким позовом.

Таким чином, для вирішення питання про відшкодування матеріальної шкоди необхідно встановити факт заподіяння шкоди; неправомірність дій (бездіяльності); причинний зв`язок між шкодою та неправомірними діями (бездіяльності); наявність вини. Відсутність хоча б одного з вказаних елементів є підставою для відмови у відшкодуванні такої шкоди.

При цьому, як зазначається позивачем у позовні заяві, матеріальна шкода полягає у тому, що йому не була призначена пенсія, проте питання перерахунку стажу для призначення пенсії було вирішено судом по справі №617/1545/20.

Інших даних про наявність матеріальної шкоди позовна заява не містить.

Отже, суд вважає, що позивач не обґрунтував наявність безпосереднього причинного зв`язку між шкодою та протиправною бездіяльністю відповідача, оскільки позивач не довів факту завдання йому шкоди та не надав належних доказів того, що саме бездіяльність відповідача призвели до матеріальних втрат.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позову у цій частині відсутні.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, та підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст. ст. 2, 6-11, 14, 77, 139, 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд,
В И Р І Ш И В:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо несплати страхових внесків та не подачі персоніфікованих відомостей про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) ОСОБА_1 , на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості до Пенсійного фонду України за період з 07.03.2015 р. по 21.04.2016р. та з 05.06.2017 р. по 31.03.2018 р. включно.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 сплатити страхові внески та подати персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) ОСОБА_1 , на яку нараховано та з якої сплачено страхові внески, та інші відомості до Пенсійного фонду України за період з 07.03.2015 р. по 21.04.2016 р. та з 05.06.2017 р. по 31.03.2018 р. включно.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, з урахуванням ч.3 Розділу VІ Прикінцевих положень КАС України, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 10.06.2021 року.

Суддя Мар`єнко Л.М.