Справа № 600/1638/20-а
Суддя: Сушко О.О.
Дата ухвалення: 2021-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/1638/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лелюк Олександр Петрович

Суддя-доповідач - Сушко О.О.

10 червня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сушка О.О.

суддів: Іваненко Т.В. Залімського І. Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління державної судової адміністрації в Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби України у Чернівецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 18.04.2020 року по 28.09.2020 року включно (за винятком днів відпустки) із застуванням обмеження нарахування у розмірі 10 мінімальних заробітних плат у сумі 47320,00грн, визначеного ст.29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік;

зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату позивачу, суддівської винагороди за період з 18.04.2020 року по 28.09.2020 року включно на підставі частин 2, 3, 5, 6 статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів виходячи з базового розміру посадовою окладу судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якої встановлено на 1 січня 2020 року, з урахуванням щомісячної доплати за вислугу років за наявності стажу більше 15 років у розмірі 40 відсотків посадового окладу з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 18.04.2020 року по 28.09.2020 року включно.

Відповідно до рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року позов задоволено частково: визнано протиправними відповідача щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року включно (за винятком днів відпустки) із застуванням обмеження нарахування у розмірі 10 мінімальних заробітних плат у сумі 47320,00 грн, визначеного статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік";

зобов`язано відповідача провести нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року включно на підставі статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного:

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що 28.09.2020 Вижницький районний суд Чернівецької області звернувся до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області із листом №1/250/2020, яким просив надати розрахункові листи щодо заборгованості суддівської винагород, у яких зазначити невиплачені розміри посадового окладу, доплат за вислугу років на посаді судді та доплат за обіймання адміністративних посад за період з 18.04.2020 року по 28.09.2020 року включно, суддям Вижницького районного суду Чернівецької області.

Відповідач листом від 28.09.2020 року №01.04-1477 повідомило Вижницький районний суд Чернівецької області, що станом на 28.09.2020 року територіальне управління немає жодних заборгованостей з виплати суддівських винагород суддям. Зазначено, що виплата суддівських винагород здійснюється своєчасно, в повному обсязі у відповідності до чинного законодавства.

Позивач звернувся до суду вважаючи протиправними дії щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді за період з 18.04.2020 року до 28.09.2020 року включно (за винятком днів відпустки) із застуванням обмеження її нарахування у розмірі 10 мінімальних заробітних плат у сумі 47320,00 грн, визначеного ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для задоволення адміністративного позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:

Так, ст. 130 Конституції України установлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частинами першою, другою статті 135 Закону №1402-VIII, визначено суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Так, п. 1 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Аналізуючи частини другу статті 130 Конституції України та частину першу статті 135 Закону №1402-VIII вбачається, що розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів", що узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до пунктів 7, 8 частини п`ятої статті 48 Закону №1402-VIII забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 13 квітня 2020 року №553-IX "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" установлено, що в квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Також, зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Встановлене обмеження застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Зміни до статті 135 Закону №1402-VIII щодо розміру суддівської винагороди не вносилося, а тому встановлене обмеження нарахування суддівської винагороди є протиправним, оскільки не узгоджується зі змістом статті 130 Конституції України, частини першої статті 135 Закону №1402-VIII та не відповідає положенням статті 48 цього Закону щодо механізмів забезпечення незалежності судді.

В рішення від 11 березня 2020 року №4-р/2020 у справі №1-304/2019(7155/19) Конституційний Суд України зазначив, що він неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці.

Послідовно Конституційний Суд України вказував, що: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод гарантованих Конституцією України.

Тому, положення Закону №553-ІХ про обмеження максимального розміру місячної суддівської винагороди є фактичною зміною гарантій, передбачених спеціальним законом. Право на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від неналежного виконання обов`язків державними органами в частині внесення змін до законодавчих актів чи до формування бюджету.

Так, рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 у справі №1-14/2020(230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року №294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Виходячи з того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України.

Відповідно до частини першої статті 113 Конституції України, частини першої статті 1 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Тобто оспорюваними положеннями статті 29 Закону №294-ІХ заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб органів законодавчої та судової влади поставлені в залежність від виконавчої влади.

Відтак, зважаючи на викладене, Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Отже, стаття 29 Закону №294-ІХ зі змінами в частині застосування обмежень при нарахуванні суддівської винагороди не відповідає Конституції України, а тому до спірних правовідносин необхідно застосувати норми Конституції України як норми прямої дії.

Питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону №1402-VIII, який є спеціальним у взаємовідносинах, то це виключає можливість застосовувати інші закони до правовідносин щодо суддівської винагороди.

Суд вважає, що обмежуючи розмір суддівської винагороди шляхом внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", всупереч вимогам частини другої статті 130 Конституції України та статті 135 Закону №1402-VIII, а також юридичній позиції Конституційного Суду щодо незалежності суддів, законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач, виконуючи вимоги бюджетного законодавства, вимушені вчиняти дії, що порушують права та гарантії суддів.

Тому, з 28 серпня 2020 року таке порушення припинено та положення Закону №294-ІХ зі змінами, Закону №553ІХ, визнані неконституційними, втратили чинність.

Дії відповідача, з огляду на викладене, щодо зменшення нарахування та виплати суддівської винагороди позивачу у період з 18.04.2020 року до 28.08.2020 року включно (за винятком днів відпустки) із застуванням обмеження нарахування у розмірі 10 мінімальних заробітних плат у сумі 47320,00 грн, визначеного ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" є протиправними.

Нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застуванням обмеженням її розміру, суб`єкт владних повноважень діяв з порушенням вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності судді.

Порушене право позивача належить поновленню шляхом зобов`язання відповідача провести йому нарахування та виплату суддівської винагороди на підставі статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" з 18.04.2020 року до 28.08.2020 року.

Суд вважає безпідставними позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди у період з 29.08.2020 року до 28.09.2020 року включно (за винятком днів відпустки) із застуванням обмеження нарахування у розмірі 10 мінімальних заробітних плат у сумі 47320,00 грн, визначеного ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", оскільки, як зазначалось вище, вказані положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами, Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ, визнані неконституційними та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 28 серпня 2020 року і саме з цієї дати відсутні обмеження у нарахуванні та виплаті суддівської винагороди.

Оскільки, спірним питанням у даній справі не є спір про складові суддівської винагороди, визначеної статтею 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", то відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату суддівської винагороди позивача виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2020 року, з урахуванням щомісячної доплати за вислугу років за наявності стажу більше 15 років у розмірі 40 відсотків посадового окладу, про що вказано у прохальній частині позову.

Варто зазначити, що судовим рішенням може бути лише відновлено порушене право позивача без жодних застережень щодо майбутніх правовідносин, оскільки судове рішення не може стосуватись періодів та правовідносин, які можуть виникнути в майбутньому та не може містити застережень чи умов, які чітко визначені статтею 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Територіального управління державної судової адміністрації в Чернівецькій області залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає, як така, що розглянута за правилами спрощеного провадження, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Сушко О.О.

Судді Іваненко Т.В. Залімський І. Г.