Справа № 200/4187/21
Суддя: Галатіна О.О.
Дата ухвалення: 2021-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2021 р. Справа№200/4187/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Галатіної О.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (, Донецька область, м. Торецьк. вул. Маяковського, 2-а, 85200) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову зазначила, що вона є пенсіонером по інвалідності та перебуває на обліку в Торецькому об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області з 29.08.1991 року. Вироком Дзержинського міського суду Донецької області від 11.03.2013 року, який було змінено Апеляційним судом Донецької області від 31.01.2014 року позивача було засуджено до позбавлення волі строком на 7 років. Після набуття вироком суду законної сили, позивача було направлено для відбуття покарання до установи виконання покарань яка знаходиться у м. Сніжне Донецької області. Оскільки позивач на час призначення покарання у вигляді позбавлення волі вже була пенсіонером та отримувала пенсію, 09 квітня 2014 року управлінням ПФУ м. Сніжне Донецької області було затребувано пенсійну справу позивача для продовження виплати їй пенсії за місцем відбування покарання. В травні 2014 року, в результаті збройної агресії, м. Сніжне Донецької області опинилось на тимчасово окупованій території України. У зв`язку із зупиненням роботи органами державної влади, з 01 липня 2014 року позивачу перестали нараховувати та виплачувати пенсію, а позивач продовжувала відбувати покарання в установі виконання покарань, яке вже не контролювалось української владою. 13 листопада 2020 року позивача було звільнено від відбування покарання у зв`язку із завершенням строку і позивач повернулась з м. Сніжне до місця проживання в м. Торецьк. 24 листопада 2020 року позивач звернулась до установи відповідача із заявою про виплату пенсії та надала необхідні документи. Заява позивача була розглянута і з 23.11.2017 року останній було призначено пенсію, однак, позивач вважає. Що вона має право на отримання пенсії з дати припинення, а саме: з 01.07.2014 року у зв`язку з чим звернулась до відповідача за роз`ясненнями. Листом від 15.02.2021 року відповідач повідомив, що нарахувати пенсію за період до 23.11.2017 року не має законних підстав, при чому посилається на ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». У зв`язку з наведеним, звернулась до суду та просить:

- визнати протиправними бездіяльність Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 пенсії за період з 01.07.2014 року по 23.11.2017 року;

- зобов`язати Торецьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 01.07.2014 року по 23.11.2017 року.

14 квітня 2021 року судом було прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження в адміністративній справі. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали подати до суду відзиву на позовну заяву з доказами на його підтвердження з одночасним надісланням (наданням) його копії та доданих до нього документів позивачу, про що була винесена відповідна ухвала.

11 травня 2021 року на електрону адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, відповідно до якої вбучається, що з 29.08.1991 року позивач перебувала на обліку в управлінні та отримувала пенсію по інвалідності. 09.04.2014 року на адресу управління надійшов запит від управління Пенсійного фонду України в м. Сніжне Донецької області. 16.04.2014 року пенсійну праву ОСОБА_1 було направлено до УПФУ в м. Сніжне Донецької області та з 01.05.2014 року було знято з обліку у УПФУ м. Дзержинськ Донецької області. 24.11.2020 року ОСОБА_1 звернулась до Торецького ОУПФУ із заявою про виплату пенсії за фактичним місцем проживання. Після надходження електроної пенсійної справи, рішенням № 27 від 07.12.2020 року, пенсійна справа взята на облік та поновлено виплату пенсії з 23.11.2017 року. З січня 2021 року ОСОБА_1 отримує пенсію на свій рахунок відкритий в ощадбанку. Посилається на ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058 від 09.07.2003 року та зазначає, що нарахувати пенсію позивачу за період до 23.11.2017 року немає законних підстав, тому що цей період перевищує три роки від дня звернення ОСОБА_1 . Частину пенсії, яка нарахована згідно ст. 46 Закону 1058 у сумі 23724.00 грн. ОСОБА_1 отримала у січні 2021 року, решта суми буде виплачуватись рівними частинами, які не перевищують місячного розміру пенсії. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно частини 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Приписами частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд встановив наступне.

Позивач є пенсіонером, отримує пенсію по інвалідності та перебуває на обліку у Торецькому об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області з 29.08.1991 року.

Відповідно до довідки про звільнення № 62970 від 13.11.2020 року, ОСОБА_1 з 13 листопада 2013 року по 13 листопада 2020 року відбувала покарання в установі виконання покарань яка знаходиться у м. Сніжне Донецької області.

З 01.05.2014 року пенсійну справу ОСОБА_1 було знято з обліку та 16.04.2014 року направлено до УПФУ в м. Сніжне Донецької області.

24.11.2020 року ОСОБА_1 звернулась з заявою № 3852 до Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про виплату пенсії за фактичним місцем проживання.

Рішенням № 27 від 07.12.2020 року, пенсійна справа взята на облік та поновлено виплату пенсії з 23.11.2017 року.

Відповідно до листа ивід 15.02.2021 року № 61-35/Г-02/8-0582/21 у відповідь на заяву ОСОБА_1 від 28.01.2021 року № 35/Г-0582-21 зазначено, що нарахувати пенсію за період до 23.11.2017 року не має законних підстав, посилається на ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тому що цей період перевищує три роки від дня звернення ОСОБА_1 .

Таким чином, спірним питанням даної справи є правомірність невиплати позивачеві заборгованості з пенсії за період з 01.07.2014 року по 23.11.2017 року.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1058- ІV).

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Отже, з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства вбачається, що УПФ має право припинити виплату пенсії особі виключно з підстав передбачених законом, про що приймає вмотивоване рішення.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Аналогічні правові висновки викладені у рішенні Верховного Суду від 03 травня 2018 року за результатами розгляду зразкової справи№ 805/402/18, правові висновки якого суд має враховувати при прийнятті рішення (частина 3 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України).

Окрім визначеного, суд звертає увагу на наступне. За приписами статті 6 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення суд зазначив, що наведених вище міркувань Європейському суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров`я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Як вже зазначалось судом вище, рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Щодо посилання відповідача на ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд зазначає наступне.

Стаття 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачає, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

З аналізу наведених норм, суд приходить до висновку, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно, виплачуються за період, що не перевищує три роки виключно за наявності вини з боку пенсіонера.

Разом з цим, відповідачем не доведено та судом не встановлено обставин, які свідчать про несвоєчасне отримання пенсії з вини ОСОБА_1 , таким чином позивач має право на отримання пенсії за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приймаючи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що невиплату заборгованості з пенсії за період з 01.07.2014 року по 23.11.2017 року було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Таким чином, позов ОСОБА_1 до Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись нормами Конституції України та Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (, Донецька область, м. Торецьк. вул. Маяковського, 2-а, 85200) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.

Визнати протиправними бездіяльність Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 пенсії за період з 01.07.2014 року по 23.11.2017 року.

Зобов`язати Торецьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 01.07.2014 року по 23.11.2017 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (, Донецька область, м. Торецьк. вул. Маяковського, 2-а, 85200) на користь спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.О. Галатіна