Справа № 520/17766/2020
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2021-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 р.Справа № 520/17766/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2021, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., м. Харків, повний текст складено 19.02.21 та за апеляційною скаргою представника позивача адвоката Вітер Наталії Вікторівни на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2021, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., м. Харків, повний текст складено 03.03.2021 по справі № 520/17766/2020

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якій, з урахуванням уточнення, просила суд першої інстанції:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №5352 від 09.11.2020 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 замість втраченої посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 18.11.2013 року прийняте за результатом розгляду заяви від 05.11.2020 року;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області здійснити оформлення та видачу громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 нової посвідки на постійне проживання в Україні за заявою від 05.11.2020 року;

- вирішити питання щодо стягнення з Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на користь громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 судових витрат;

- вирішити питання щодо стягнення з Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на користь громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

В обґрунтування вимог позову зазначає, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №5352 від 09.11.2020 року є протиправним та таким, що порушує права, свободи та законні інтереси позивача, а тому підлягає скасуванню.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.

Скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 5352 від 09.11.2020 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 замість втраченої посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 18.11.2013 року прийняте за результатом розгляду заяви від 05.11.2020 року.

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області здійснити оформлення та видачу громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 нової посвідки на постійне проживання в Україні за заявою від 05.11.2020 року.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1681,60 грн. (одна тисяча шістсот вісімдесят одна гривня шістдесят копійок).

23.02.2021 року представник позивача адвокат Вітер Н.В. подала заяву з питань відшкодування судових витрат, в якій остання просила вирішити питання відшкодування судових витрат на користь громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 , пов`язаних з правничою допомогою в загальній сумі 7000, 00 грн. (сім тисяч гривень), за договором про надання правової допомоги №Д-44/20 від 01.10.2020 року.

Додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2021 року заяву представника позивача про ухвалення додаткового судового рішення по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3250,00 грн. (три тисячі двісті п`ятдесят гривень 00 копійок).

Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, не погодившись з рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2021 року, подало апеляційну скаргу, в якій просило суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2021 року по справі №520/17766/2020 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 повністю.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2021 року по справі № 520/17766/2020 є таким, що прийняте без врахування важливих обставин у справі, з порушенням норм матеріального (п.62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 р. № 321) та процесуального (ст.72, 73, 242, 246 КАС) права. Зазначає, що при ухваленні рішення по справі №520/17766/2020 Харківський окружний адміністративний суд не прийняв до уваги доказів Головного управління ДМС України в Харківській області щодо наявності законних підстав для прийняття рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання позивачу. Вказує, що підпунктом 4 пункту 32 зазначеного Порядку передбачено обов`язок іноземця або особи без громадянства надати копію рішення про надання дозволу на імміграцію. Посилається, що копію рішення про надання дозволу на імміграцію позивачем при зверненні з заявою до Московського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області надано не було, а тому документи, необхідні для оформлення і видачі посвідки були подані позивачем не в повному обсязі. Вважає, що Головним управлінням ДМС України було прийняте правомірне та обґрунтоване рішення, відповідно до вимог, передбачених Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321. Зазначає, що зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області здійснити оформлення та видачу нової посвідки на постійне проживання, на його думку, є формою втручання в дискреційні повноваження та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Представник позивача адвокат Вітер Н.В. подала відзив на апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому посилаючись на те, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №5352 від 09.11.2020 року є протиправним та таким, що порушує права, свободи та законні інтереси позивача, а доводи та вимоги апеляційної скарги необґрунтованими та безпідставними, просила апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2021 року без змін.

Представник позивача адвокат Вітер Н.В., не погодившись з додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2021 року, подала апеляційну скаргу, в якій просила суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу задовольнити. Додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2021 року, в частині відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3250, 00 грн., скасувати. Прийняти в цій частині нову постанову, якою заяву про відшкодування судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою протягом розгляду справи у суді першої інстанції в розмірі 7000 (сім тисяч) грн. 00 коп. задовольнити у повному обсязі. Вирішити питання щодо стягнення на користь позивача судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, наданою у суді апеляційної інстанції.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що не погоджується з оскаржуваним додатковим рішенням суду першої інстанції в частині відшкодування судових витрат на користь позивача, пов`язаних з правничою допомогою адвоката по справі у розмірі 3250 (три тисячі двісті п`ятдесят) грн., вважаючи його необґрунтованим та таким, що прийнято з істотним порушенням норм матеріального права. Зазначає, що висновки суду не відповідають обставинам справи та є помилковими. Посилається, що судом не вжито заходів щодо винесення законного та обґрунтованого судового рішення, не повно і не всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі та не прийняті до уваги обґрунтування позивача. Зазначає, що позивачем було надано до суду усі відповідні документи, що підтверджують дійсність сплати за надану правову допомогу та понесені судові витрати. Вважає, що відшкодуванню підлягають витрати на правову допомогу у розмірі заявленому у заяві, а саме 7000, 00 грн. Зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції не зазначено та необґрунтовано складову розрахунку часткового задоволення заяви у розмірі 3250, 00 грн. Вважає, що судом першої інстанції необґрунтовано прийнято рішення, визначаючи ціну послуг адвоката. Вказує, що розрахунок суду першої інстанції щодо часткового задоволення заяви у сумі 3250, 00 грн. (7000-500=6500/2=3250, 00 грн.) є хибним та необґрунтованим, та не відповідає жодній нормі чинного законодавства. Вважає, що відповідно до ч.8 ст.139 КАС України суд мав усі підстави покласти на відповідача усі судові витрати повністю, незалежно від результатів вирішення спору. Посилається на правові позиції Верховного Суду, зокрема Великої Палати Верховного Суду, в обґрунтування своєї позиції.

Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області подало відзив на апеляційну скаргу представника позивача адвоката Вітер Н.В. на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2021 по справі №520/17766/2020, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції, прийнятого відповідно до норм матеріального та процесуального права, просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники по справі про дату час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ч.4 ст.229 КАС України.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційних скарг дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка В`єтнаму, паспорт НОМЕР_3 від 21.09.2020 року.

На виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 16.10.2013 року по справі №820/9394/13-а, згідно з рішенням ГУ ДМС України в Харківській області 18.11.2013 року була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 в зв`язку з обміном, терміном дії - безстроково.

05.11.2020 року позивач звернувся із заявою до Московського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області, якою просив здійснити йому оформлення та видачу посвідки на постійне проживання в Україні замість втраченої посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 18.11.2013 року.

09.11.2020 року відповідачем було прийняте рішення про відмову в оформленні посвідки на постійне проживання в Україні відповідно до пп. 6 п. 62 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. № 321.

Прийняте відповідачем оскаржуване рішення № 5352 від 09.11.2020 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання стало підставою для звернення до Харківського окружного адміністративного суду із позовом.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення відповідача № 5352 від 09.11.2020 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання позивачу замість втраченої посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 18.11.2013 року прийняте за результатом розгляду заяви від 05.11.2020 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 1 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі по тексту - Закон №3773-VI), посвідка на постійне проживання - це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 5 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання. Підставою для видачі посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у частині шістнадцятій статті 4 цього Закону, є відповідний Указ Президента України про припинення громадянства України та заяви таких осіб.

Статтею 3 Закону №3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Відповідно до ст.16 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття рішення про припинення громадянства України залишилися постійно проживати на її території, вважаються такими, які постійно проживають в Україні.

Так, умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства врегульовано Законом України від 07.06.2001 № 2491-III «Про імміграцію» (далі по тексту - Закон №2491-III).

Відповідно до ч.1 абз.1,4 ст. 1 Закону № 2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію (в редакції, чинній на момент видачі посвідки в 2005 році).

Статтею 6 Закону №2491-ІІІ визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Відповідно до ч.1 пунктів 2, 3 цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Згідно абз.6 ст.1 Закону № 2491-ІІІ (в редакції, чинній на момент видачі позивачу посвідки в 2005 році), посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Відповідно до абз.6 п.4 Розділу V Закону №2491-ІІІ, особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Як вбачається з матеріалів даної справи, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області письмовою відповіддю № 6301.8.1-21304/63.2-20 від 30.11.2020 року на адвокатський запит представника позивача № А3-61/20 від 05.10.2020 року, зазначило наступне.

Згідно обліків ГУ ДМС України в Харківській області значиться громадянка СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку 24.02.2005 рішенням ВГІРФО УМВС України в Харківській області було документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 , відповідно до розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію», терміном дії - безстроково. 18.11.2013 рішенням ГУ ДМС України в Харківській області громадянка СРВ ОСОБА_1 на підставі постанови Харківського окружного адміністративного суду від 16.10.2013 року по справі № 820/9394/13-а, за позовом гр. СРВ ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Харківській області, була документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , терміном дії - безстроково, у зв`язку з обміном. Посвідка на постійне проживання НОМЕР_4 видана на ім`я громадянки СРВ ОСОБА_1 визнана недійсною, у зв`язку з отриманням громадянкою ОСОБА_1 нової посвідки серії НОМЕР_1 , у порядку обміну. Повідомити підстави надання дозволу на імміграції громадянці СРВ наразі не є можливим, у зв`язку із тим, що матеріали справи про надання дозволу на імміграцію були вилучені СУ ГУ МВС України в Харківській області та на даний час не повернуті до ГУ ДМС України в Харківській області. На даний час ГУ ДМС України в Харківській області рішення щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 не приймалось (том 1, а.с. 25-26).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що зазначеною вище постановою Харківського окружного адміністративного суду від 16.10.2013 року по справі №820/9394/13-а, яка набрала законної сили 04.11.2013 року, та яка наявна в матеріалах даної справи адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про зобов`язання вчинити певні дії - задоволено в повному обсязі. Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, 24, код 37764460) обміняти ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: АДРЕСА_2 ) посвідку на постійне проживання в Україні, серія НОМЕР_4 від 24.02.2005 року, у зв`язку із досягненням нею 45-річного віку.

З урахуванням наведеного вище, позивачем було отримано посвідку на постійне проживання в межах чинного законодавства, а рішення щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 не приймалось, доказів зворотнього матеріали справи не містять.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 р. №321 визначено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання (далі по тексту - Порядок №321).

Відповідно до п. 1 Порядку №321, посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Пунктом 6 Порядку №321 передбачено, що у разі втрати або викрадення посвідки іноземцю або особі без громадянства замість втраченої або викраденої оформляється та видається нова посвідка в порядку, встановленому для її обміну.

Згідно п. 7 Порядку №321, обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання; 5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

Документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства (п. 16 Порядку).

Пунктом 40 Порядку №321, передбачено, що для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи: 1) посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення); 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, крім випадків, установлених абзацом восьмим цього пункту; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) документи, що підтверджують обставини чи юридичні факти, відповідно до яких посвідка підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 3-5 пункту 7 цього Порядку), документи, видані компетентними органами іноземних держав, мають бути легалізованими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України; 5) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; 6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Відповідно до п.41 Порядку №321, у разі коли обмін посвідки здійснюється у зв`язку із закінченням строку її дії або оформленням нової посвідки в разі втрати або викрадення, додатково подаються документи, зазначені у підпункті 4 пункту 32, пунктах 33 і 34 цього Порядку.

Пунктом 32 Порядку №321, встановлено, що для оформлення посвідки іноземець або особа без громадянства подають: 1) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, з візою типу D , якщо інше не передбачено законодавством і міжнародними договорами України, крім випадків, установлених абзацом сьомим цього пункту; 2) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) копію рішення про надання дозволу на імміграцію; 5) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Як вбачається із довідки від 03.11.2020 року, 30.10.2020 р. до Слобідського ВП ГУ Національної поліції в Харківській області з заявою звернулась гр. ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 мешкає АДРЕСА_3 , в якій прохає вжити заходи до встановлення місця знаходження посвідки на постійне проживання в Україні, яка була видана на її ім`я, відсутність якої остання виявила 29.09.2020 року за адресою АДРЕСА_4 (том 1, а.с.24).

За результатами перевірки вказаної заяви було встановлено, що громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 мешкає АДРЕСА_3 біля будинку АДРЕСА_4 29.09.2020 р. виявила відсутність посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_1 від 18.11.2013 р. видане 6301. Прийнятими заходами встановити місцезнаходження втрачених документів та обставини їх втрати, не здалось можливим. З заявами та повідомленнями про знахідку зазначених документів до Слобідського ВП ГУ Національної поліції в Харківській області ніхто не звертався. Перевірку по заяві припинено.

Відповідно до п.46 Порядку №321, після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, №321 ідентифікації іноземця або особи без громадянства керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС або уповноважена ним посадова особа приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні.

Згідно п.62 Порядку №321, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли: 1) іноземець або особа без громадянства мають посвідку чи посвідку на тимчасове проживання (крім випадків обміну посвідки або оформлення посвідки іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання), посвідчення біженця чи посвідчення особи, якій надано додатковий захист, які є дійсними на день звернення; 2) іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду; 3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію; 4) встановлено належність особи до громадянства України; 5) за видачею посвідки звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень для її отримання; 6) іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17-19 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки; 7) отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця та особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, чи іноземець або особа без громадянства вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином; 8) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі або строк його дії закінчився; 9) встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію; 10) виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну; 11) в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 18 Порядку №321, у разі виникнення обставин (подій), у зв`язку з якими посвідка підлягає обміну (крім закінчення строку дії), документи для її обміну подаються протягом одного місяця з дати виникнення таких обставин (подій).

Колегія суддів зазначає, що 05.11.2020 року позивачка звернулась із заявою до Московського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області, в якій просила здійснити їй оформлення та видачу посвідки на постійне проживання в Україні замість втраченої посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 18.11.2013 року, а тому з урахуванням наведеного вище, відповідач повинен був вчинити дії щодо оформлення та видачі нової посвідки в порядку, встановленому для її обміну.

Разом з тим, відповідачем було протиправно прийнято рішення (рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 5352 від 09.11.2020 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 замість втраченої посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 18.11.2013 року прийняте за результатом розгляду заяви від 05.11.2020 року), яким відмовлено у задоволенні такої заяви.

При цьому, доводи апеляційної скарги про те, що підпунктом 4 пункту 32 "Про затвердження зразка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення повідки на постійне проживання", затвердженого Постановою КМУ від 25.04.2018 №321, передбачено обов`язок іноземця або особи без громадянства надати копію рішення про надання дозволу на імміграцію, однак копію рішення про надання дозволу на імміграцію позивачем при зверненні з заявою до Московського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області надано не було, а тому документи, необхідні для оформлення і видачі посвідки були подані позивачем не в повному обсязі, колегія суддів відхиляє, як необґрунтовані, оскільки змістом вказаної норми передбачається подання копії рішення про надання дозволу на імміграцію для оформлення і видачі посвідки, а не при обміні посвідки.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачем вживалися заходи щодо розшуку втраченої посвідки, шляхом звернення до правоохоронних органів.

Відповідно, доводи Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про те, що документи, необхідні для оформлення і видачі посвідки були подані не в повному обсязі, що стало підставою прийняття оскаржуваного рішення з підстав передбачених пп.6 п. 62 Порядку є необґрунтованими та помилковими.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів вважає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не було доведено правомірності власного рішення, яке є предметом спору у даній справі.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення відповідача є протиправним та таким, що порушує права та законні інтереси позивача, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №5352 від 09.11.2020 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 замість втраченої посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 18.11.2013 року, прийняте за результатом розгляду заяви від 05.11.2020 року.

З урахуванням наведених вище висновків, доводи апеляційної скарги про те, що Головним управлінням ДМС України було прийняте правомірне та обґрунтоване рішення, відповідно до вимог, передбачених Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Крім того, доводи апеляційної інстанції про порушення судом першої інстанції норм процесуального (ст..72, 73, 242, 246 Кодексу адміністративного судочинства України) права, колегія суддів відхиляє, як такі, що носять характер особистих припущень скаржника, які не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду даної справи.

Згідно з абзацом 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Враховуючи те, що наведене вище оскаржуване рішення відповідача є таким, що підлягає скасуванню, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ефективним способом захисту прав позивача, який забезпечить поновлення порушеного права буде саме зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області здійснити оформлення та видачу громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 нової посвідки на постійне проживання в Україні за заявою від 05.11.2020 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області здійснити оформлення та видачу нової посвідки на постійне проживання є формою втручання в дискреційні повноваження та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, у постанові від 23.05.2018 у справі №825/602/17 Верховний Суд зазначив, що у судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 10.03.2021 року по справі №240/82/19.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що в даному випадку належним способом захисту прав позивача, яке забезпечить поновлення порушеного права позивача буде зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області здійснити оформлення та видачу громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 нової посвідки на постійне проживання в Україні за заявою від 05.11.2020 року.

При цьому, з урахуванням того, що вимоги позову є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, колегія суддів погоджується з висновком суду про стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на користь ОСОБА_1 судових витрати в розмірі 1681, 60 грн.

Щодо апеляційного оскарження представником позивача адвокатом Вітер Н.В. додаткового рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2021, по даній справі, то колегія суддів зазначає наступне.

Приймаючи рішення про часткове задоволення заяви представника позивача про ухвалення додаткового судового рішення по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській областіпро визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3250,00 грн. (три тисячі двісті п`ятдесят гривень 00 копійок), суд першої інстанції виходив з того наданні адвокатом в рамках даної адміністративної справи послуги, не є послугами значного обсягу, а справа слухалась у порядку спрощеного провадження без виклику сторін, а отже представництво інтересів у судовому засіданні не потребувало витрат часу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст.16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі по тексту - Закон № 5076-VI) встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За змістом ч.ч.7,9 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Так, як вбачається з матеріалів даної справи, на підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 7000, 00 грн. представником позивача адвокатом Вітер Н.В. до заяви про з питань відшкодування судових витрат від 23.02.2021 було надано наступні документи:

- завірену копію договору про надання правничої допомоги №Д-44/20 від 01.10.2020 р.;

- завірену копію додаткової угоди №2 до договору про надання правничої допомоги № Д-44/20 від 01.10.2020р.;

- завірену копію довідки про відкриття рахунку №210115SU09200705 від 15.01.2021 р.;

- завірену копію акту № 1 виконаних робіт (надання послуг) до договору про надання правничої допомоги № Д-44/20 від 18.02.2021р.;

- завірені копії квитанцій про сплату послуг від 20.01.2021 року, від 18.01.2021 року, від 15.02.2021 року, від 18.02.2021 року, від 03.02.2021 року;

- завірені копії заключної виписки за період з 01.01.2021 по 31.01.2021 року, з 01.02.2021 по 18.02.2021 року.

Колегія суддів, зазначає, що вищевказані документи (докази) підтверджують витрати позивача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що згідно з завіреною копією акту №1 виконаних робіт (наданих послуг) до договору №Д-44/20 про надання правової допомоги від 18.02.2021 року, адвокатом Вітер Н.В. надано, а клієнтом ( ОСОБА_1 ) прийняв (отримав) юридичні послуги (правничу) по справі №520/17766/2020 у формі:

- адвокатський запит №АЗ-70/20 від 20.11.2020р. (30 хвилин), вартість послуги - 500 грн.;

- надана усна юридична консультація з питань обговорення захисту порушеного права 04.12.2020 року (1 година), вартість послуги - 1000 грн.;

- складено та подано позовну заяву 10.12.2020 року (3,5 години), вартість послуги - 3000 грн.;

- складено та подано відповідь на відзив Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області 17.01.2021 року ( 3 години) на суму 2500 грн. Всього по справі : (ПДВ не передбачено) 7000 грн.

Згідно з завіреними квитанціями про сплату послуг за вказаним договором від 20.01.2021 року №0.0..1 оплата послуг здійснена позивачем на суму 2000,00 грн., від 18.01.2021 року №0.0..1 оплата послуг здійснена позивачем на суму 1000,00 грн., від 18.02.2021 року №0.0..1 оплата послуг здійснена позивачем на суму 500,00 грн., від 15.02.2021 року №0.0..1 оплата послуг здійснена позивачем на суму 600,00 грн., від 03.02.2021 року №0.0..1 оплата послуг здійснена позивачем на суму 2900,00 грн.

Колегія суддів звертає увагу, що приписами ч.ч. 5-7 ст.134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З урахуванням правової позиції Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 19.09.2019 р. по справі №810/2816/18 обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідачем по справі, у відповідності до ч.6 ст. 134 КАС України, було заявлено відповідне клопотання, шляхом подання 03.03.2021 заперечення на заяву з питань відшкодування судових витрат, в якій останній зазначив, що вартість послуг в розмірі 7 000 грн. за правничу допомогу в даній справі є завищеною, та такою, що не відповідає складності справи та об`єму наданих послуг, а тому просив зменшити розмір витрат на правничу допомогу (том 1, а.с. 140-142).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19).

Окрім того, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного суду, висловленою в постанові від 23.04.2019 р. по справі №826/9047/16.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 02.09.2020 р. по справі №826/4959/16 вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися у тому числі через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.

Колегія суддів, дослідивши матеріали даної справи, вважає, що заявлена позивачем сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 (сім тисяч гривень) 00 коп. є суттєво завищеною та такою, що не є співмірною із складністю справи, роботою (наданими послугами); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, оскільки як вбачається з матеріалів даної справи розгляд даної справи в суді першої інстанції відбувався в порядку спрощеного провадження; обсяг наданої правової допомоги (послуг) фактично пов`язаний лише зі складенням та поданням позовної заяви, а також відповіді на відзив Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, а сума, яка заявлена до відшкодування позивачу не є належним чином обґрунтованою на предмет її розміру.

Таким чином, враховуючи принципи обґрунтованості, пропорційності та співмірності витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заява представника позивача про ухвалення додаткового судового рішення по справі підлягає частковому задоволенню, шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на користь ОСОБА_1 судових витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3250,00 грн.

Стосовно посилання в апеляційній скарзі представника позивача адвоката Вітер Н.В. на певні правові позиції Верховного Суду, в яких останній вказав висновки щодо неналежної мотивації сум витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів зазначає, що в даному випадку судом першої інстанції в оскаржуваному додатковому рішенні було належним чином мотивовану суму вказаних витрат, яка є належною до стягнення, а саме 3250, 00 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги представника позивача адвоката Вітер Н.В. що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції не зазначено та необґрунтовано складову розрахунку часткового задоволення заяви у розмірі 3250, 00 грн., зазначаючи, що розрахунок суду першої інстанції щодо часткового задоволення заяви у сумі 3250, 00 грн. (7000-500=6500/2=3250, 00 грн.) є хибним та необґрунтованим, та не відповідає жодній нормі чинного законодавства, то колегія суддів відхиляє такі посилання, як необґрунтовані, зазначаючи, що з урахуванням наявності відповідного клопотання відповідача про зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу, в якому відповідачем обґрунтовано те, що заявлена позивачем сума витрат на правничу допомогу є завищеною та такою, що не відповідає складності справи і об`єму наданих послуг, а також враховуючи обставини даної справи, а саме складність справи та обсяг наданих адвокатом послуг позивачу, надання до суду доказів, які стосуються спірних правовідносин, зазначає, що враховуючи приписи ч.6 ст.134 КАС України, суд першої інстанції мав правові підстави для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, яка підлягає розподілу між сторонами. При цьому, колегія суддів не вбачає, що розрахунок суми витрат на правничу допомогу 3250, 00 грн. є необґрунтованим або хибним.

Окрім того, щодо посилання представника позивача адвоката Вітер Н.В. в суді апеляційної інстанції на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в додатковій постанові від 19.02.2020 року щодо відсутності у суду повноважень на визначення конкретної суми стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів вважає, що такі посилання ґрунтуються на хибному тлумаченні змісту вказаного рішення суду, оскільки в останній не містяться такі висновки. При цьому, як вже зазначено вище, ч.6 ст.134 КАС України не обмежує у такому праві суд. Крім того, за наявності визначення конкретної суми, яка вказана заявником клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, та зазначення конкретної суми витрат, які підлягають стягненню у відповідному клопотанні стороною, яка заперечує проти стягнення цих витрат, суд, з урахуванням обставин справи та поданих доказів, має право самостійно визначити конкретну суму витрат на професійну правничу допомогу, не обмежуючись наведеними сторонами по справі розрахунками та сумами. При цьому, єдиною умовою за наявності, якої суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу є наявність відповідного клопотання сторони, яка заперечує проти стягнення таких витрат.

Стосовно доводів апеляційної скарги про необґрунтованість та хибність висновків суду першої інстанції з приводу того, що юридична послуга (правнича допомога) у формі складання адвокатського запиту №АЗ-70/20 від 20.11.2020р. виконувалася до подання позовної заяви та поза виникнення спірних правовідносин та відповідно виключена останнім із загальної суми витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, то колегія суддів зазначає, що як вбачається зі змісту завіреної копії договору про надання правничої допомоги №Д-44/20 від 01.10.2020 р., вказаний договір був укладений між позивачем та його представником адвокатом Вітер Н.В. не виключно у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги в конкретній справі в суді, а розрахований також на надання такої допомоги, в т.ч. в органах державної влади, місцевого самоврядування, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про виключення зазначеної юридичної послуги (правничої допомоги) із загальної суми витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги позивачу.

Крім того, щодо доводів апеляційної скарги про те, що зі змісту ст.ст.134, 139 КАС України не вбачається, що справи незначної складності оцінюються окремим шляхом та відшкодування судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги по справах незначної складності за значно меншим розміром, аніж заявлено та сплачено сторонами, а тому посилання суду першої інстанції на часткове задоволення у зв`язку із розглядом справи незначної складності є хибним та не відповідає жодній нормі чинного законодавства, то колегія суддів відхиляє такі доводи, оскільки розгляд справи незначної складності не вимагає великого комплексу послуг з правничої допомоги та відповідно є фактором, який впливає при визначенні судом конкретної суми витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що приписи ч.5 ст.134 КАС України визначають, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи. Відповідно, суд першої інстанції під час визначення суми витрат на правничу допомогу обґрунтовано врахував те, що вона є справою незначної складності і розглянута в порядку спрощеного позовного провадження.

Доводи апеляційної скарги представника позивача адвоката Вітер Н.В., що відповідно до ч.8 ст.139 КАС України суд першої інстанції мав усі підстави покласти на відповідача судові витрати повністю, незалежно від результатів вирішення спору, колегія суддів, з урахуванням наведених вище висновків, вважає необґрунтованими.

Посилання представника позивача адвоката Вітер Н.В. в апеляційній скарзі на правові позиції Верховного Суду, які стосуються вирішення питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу не спростовують висновків суду у даній справі. При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що в даному випадку застосуванню в межах даної справи підлягають наведені судом апеляційної інстанції правові позиції Верховного Суду.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 ст.9 КАС визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2021 року та в додатковому рішенні Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2021 року.

Таким чином, судова колегія вважає, що наведені вище оскаржувані рішення суду першої інстанції є обґрунтованими, прийнятими на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційні скарги без задоволення, а судові рішення без змін.

Щодо стосується заяви представника позивача адвоката Вітер Н.В. з питань відшкодування судових витрат, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, 19.05.2021 року представник позивача адвокат Вітер Н.В. направила до суду апеляційної інстанції заяву з питань відшкодування судових витрат, в якій просила суд апеляційної інстанції вирішити питання відшкодування судових витрат на користь громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 , пов`язаних з правничою допомогою в загальній сумі 6500, 00 грн., за договором про надання правничої допомоги №Д-44/20 від 01.10.2020 року.

В обґрунтування вимог поданої заяви зазначила, що ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 07.04.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника позивача адвоката Вітер Н.В. на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2021 по справі № 520/17766/2020 за позовом громадянина Вєтнаму ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії. Крім того, зазначає, що ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 17.05.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2021 по справі №520/17766/2020 за позовом громадянина Вєтнаму ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії. Зазначає, що між адвокатом Вітер Н.В та позивачем укладено Договір про надання правової допомоги № Д-44/20 від 01.10.2020 року, яким між сторонами погоджено умови його виконання та оплати послуг. Посилається, що позивачем до суду подані усі відповідні документи, що підтверджують дійсність надання послуг, сплати за надану правову допомогу та понесені судові витрати. Зазначає, що станом на 19.05.2021 рік з боку позивача на користь адвоката здійснена повна оплата наданих послуг у загальній сумі 6500,00 грн. Вважає, що на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області підлягають відшкодуванню витрати на професійну правничу допомогу, надану протягом розгляду справи у Другому апеляційному адміністративному суді в розмірі 6500,00 грн.

Так, як вбачається з матеріалів даної справи, в підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 6500,00 грн. представником позивача адвокатом Вітер Н.В. було надано наступні документи:

- завірену копію договору про надання правничої допомоги №Д-44/20 від 01.10.2020 р.

- завірену копію додаткової угоди №2 до договору про надання правничої допомоги №Д-44/20 від 01.10.2020р.;

- завірену копію довідки про відкриття рахунку №210115SU09200705 від 15.01.2021 р.;

- завірені копії квитанцій №0.0..1 від 19.05.2021 на суму 3000, 00 грн.; №0.0..1 від 19.05.2021 на суму 3500, 00 грн.;

- завірену копію заключної виписки за період з 19.05.2021 по 19.05.2021 АТ КБ "Приватбанк";

- завірену копію акту №2 виконаних робіт (надання послуг) до Договору про надання правничої допомоги №Д-44/20 від 01 жовтня 2020 р. від 19 травня 2021 р.

Як вбачається зі змісту завіреної копії акту №2 виконаних робіт (надання послуг) до Договору про надання правничої допомоги №Д-44/20 від 01 жовтня 2020 р. від 19 травня 2021 р. адвокат Вітер Н.В. надала, а клієнт громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 прийняв (отримав) юридичні послуги по справі №520/у формі: складання та подання апеляційної скарги 06.03.2021р. (витрачено 3,5 години) сума - 3500 грн.; складання та подання відзиву на апеляційну скаргу Головного управління ДМС України в Харківській області 19.05.2021 р. (витрачено 3 години) - сума 3000 грн. Сума виконаних послуг склала: (ПДВ не передбачено) 6500, 00 грн.

Відповідно до завірених копії квитанцій №0.0..1 від 19.05.2021 на суму 3000, 00 грн. ; №0.0..1 від 19.05.2021 на суму 3500, 00 грн., позивачем відповідно на вказані суми було сплачено Вітер Н.В. послуги адвоката за договором 44/20 від 01.10.2020 р.

Дослідивши подані документи (докази) на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу зазначає, що вони підтверджують витрати позивача на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів зазначає, що при цьому принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Так, 26.05.2021 року відповідачем, в розумінні наведеної вище норми, було подано до суду апеляційної інстанції відповідне клопотання, а саме заперечення на заяву з питань відшкодування судових витрат, в якому останній просив зменшити розмір витрат на правову допомогу, мотивуючи його тим, що справа була розглянута Харківським окружним адміністративний судом за правилами спрощеного позовного провадження, як справа незначної складності, без повідомлення сторін. Складання та подання апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області не потребувало від адвоката вивчення та застосування великого об`єму нормативних актів, справи зазначеної категорії є однотипними, правовідносини регулюються Законом України «Про імміграцію» та Постановою КМУ від 25.04.2018 року № 321, до того ж вказані нормативні акти є такими, до яких протягом тривалого часу не вносились зміни. Вважає, що вартість зазначених адвокатом послуг в розмірі 6 500 грн. за правничу допомогу при розгляді даної справи в Другому апеляційному адміністративному суді є завищеною, такою, що не відповідає складності справи і об`єму наданих послуг.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 01.09.2020 р. по справі №640/6209/19 судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка була викладена в додатковій постанові від 11.12.2019 року по справі №2040/6747/18, надання правової допомоги з приводу вирішення навіть певної (усієї) сукупності процесуальних питань в апеляційному порядку не може бути об`єктивно оцінено у більшому розмірі, ніж надання первинної правничої допомоги, необхідної для звернення особи до суду з адміністративним позовом, оскільки первинна - більш складна, об`ємна і потребує повного аналізу обставин справи та нормативно-правової бази.

Колегія суддів дослідивши матеріали даної справи, зазначає, що заявлена позивачем сума витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 6500,00 грн. є суттєво завищеною, та такою, що не є співмірною із складністю справи, роботою (наданими послугами), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, оскільки дана справа не є справою значної (особливої) складності та відповідно не потребувала під час її апеляційного перегляду надання значного об`єму правової допомоги (послуг); обсяг наданої правової допомоги (послуг), пов`язаний, виключно з написанням відзиву на апеляційну скаргу, з урахуванням наведених вище висновків суду апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги представника позивача адвоката Вітер Н.В. без задоволення, та відповідно виключення з врахування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції послуг зі складання та подання апеляційної скарги; сума, яка заявлена до відшкодування позивачу не є належним чином обґрунтованою на предмет її розміру.

При цьому, колегія суддів враховує, зазначені вище висновки, щодо обґрунтованості визначеної судом першої інстанції в додатковому рішенні від 03.03.2021 року суми витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, в розмірі 3250, 00 грн. та відповідно неможливості перевищення таких витрат у суді апеляційної інстанції.

Окрім того, колегія суддів, враховуючи приписи.6 ст.134 КАС України, зазначає, що суд за наявності відповідного клопотання сторони, яка заперечує проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу не обмежений у праві зменшити розмір таких витрат.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає за можливе обмежити суму витрат позивача на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, визначивши таку суму в розмірі 1000 грн. 00 коп.

При цьому, колегія суддів не вбачає невідповідності витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 грн. 00 коп., виконаній адвокатом Вітер Н.В. роботи (наданих послуг) в суді апеляційної інстанції.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку щодо можливості стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 1000 грн. (одна тисяча гривень) 00 коп.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2021 та додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2021 по справі №520/17766/2020 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 1000 грн. (одна тисяча гривень) 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 07.06.2021 року