Справа № 9901/50/21
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2021-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

07 червня 2021 року

Київ

справа №9901/50/21

адміністративне провадження №П/9901/50/21

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Шарапи В.М., перевіривши усунення недоліків позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій і бездіяльності та зобов`язання утриматися від вчинення дій

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 ) звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив визнати протиправною та скасувати ухвалу Вищої ради правосуддя (надалі - ВРП) від 13.05.2020 чи окремі її положення або визнати протиправними дії/бездіяльність доповідача - члена Третьої Дисциплінарної палати ВРП Швецової Л.А. і зобов`язати утриматись від вчинення цих дій.

В ухвалі Верховного Суду від 04.03.2021 зазначено, що подана позивачем "касаційна скарга" за своєю суттю є позовною заявою щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності ВРП.

Цією ухвалою позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху.

Позивачу запропоновано усунути недоліки поданої позовної заяви шляхом подання до суду нової позовної заяви, викладеної українською мовою, із зазначенням: відомостей щодо реєстраційного номера облікової картки платника податків (за його наявності) або номеру і серії паспорта позивача; змісту позовних вимог із зазначенням того, які саме дії чи бездіяльність відповідача позивач просить визнати протиправними та від вчинення яких саме дій позивач просить зобов`язати утриматись відповідача; обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод та інтересів позивача; власного письмового підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом і з тих самих підстав. Для усунення недоліків позовної заяви позивачу встановлено строк у десять днів з дня вручення ухвали Верховного Суду від 04.03.2021.

Ухвалою Верховного Суду від 01.04.2021 ОСОБА_1 продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви, встановлений ухвалою Верховного Суду від 04.03.2021 та встановлено йому новий строк для усунення цих недоліків - десять днів з дня вручення даної ухвали суду.

До закінчення встановленого Верховним Судом строку позивачем подано до суду нову позовну заяву.

У цій позовній заяві позивач, серед іншого, конкретизував, що він звертається з вимогами до ВРП в особі доповідача - члена Третьої Дисциплінарної палати ВРП Швецової Л.А. і просить визнати протиправною та скасувати ухвалу ВРП від 13.05.2020 чи окремі її положення або визнати протиправними дії (бездіяльність) доповідача - члена Третьої Дисциплінарної палати ВРП Швецової Л.А. і зобов`язати утриматись від вчинення цих дій.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08.04.2010 зазначено, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням, у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі "Ашинґдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A, № 93) (пункт 53).

У свою чергу, статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 вказав, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Частиною 3 статті 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004, "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду, є поняттям, яке вживається у низці законів України і має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позовні вимоги ОСОБА_1 зводяться до оскарження ухвали ВРП від 13.05.2020, якою відмовлено у відкритті дисциплінарної справи за скаргою, в тому числі, ОСОБА_1 стосовно судді Другого апеляційного адміністративного суду ОСОБА_3 за дії, вчинені на посаді судді Харківського апеляційного адміністративного суду, а також дій/бездіяльності доповідача - члена Третьої Дисциплінарної палати ВРП Швецової Л.А. щодо винесення цієї ухвали.

Частиною 10 статті 131 Конституції України передбачено, що відповідно до закону в системі правосуддя утворюються органи та установи для забезпечення добору суддів, прокурорів, їх професійної підготовки, оцінювання, розгляду справ щодо їх дисциплінарної відповідальності, фінансового та організаційного забезпечення судів.

Відповідно до статті 108 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному Законом України "Про Вищу раду правосуддя", з урахуванням вимог цього Закону.

Згідно з частиною 2 статті 45 Закону України "Про Вищу раду правосуддя" від 21.12.2016 №1798-VIII (надалі - Закон №1798-VIII), рішення про відмову у відкритті дисциплінарної справи ухвалюється Дисциплінарною палатою та оскарженню не підлягає.

Відтак, рішення Дисциплінарної палати ВРП не може бути самостійним предметом судового розгляду.

Також слід зауважити, що позивач, попри те, що він має право подати скаргу на дії судді й ініціювати у такий спосіб дисциплінарне провадження, усе ж не є безпосереднім учасником правовідносин, які виникають у зв`язку з розв`язанням питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Оцінювати дії судді при виконанні посадових обов`язків має повноваження винятково ВРП у визначеному законом порядку й рішення цього органу щодо притягнення чи відмови у притягненні судді до дисциплінарної відповідальності створюють юридичні наслідки для такого судді, але не для особи-скаржника. Тому правом на оскарження рішень/дій ВРП, її органів, що здійснюють дисциплінарне провадження, наділені тільки суб`єкти цього провадження в порядку, передбаченому законом.

Отже, спірна ухвала ВРП, незважаючи на те, що її постановлено за наслідками розгляду звернення позивача, а також дії щодо її постановлення не створюють для нього жодних юридичних прав та/чи обов`язків.

Зважаючи на завдання дисциплінарного провадження та правовий статус ВРП у цих правовідносинах рішення її дисциплінарного органу не може порушувати особистих прав та/або інтересів заявника, а тому таке рішення Дисциплінарної палати ВРП не може бути самостійним предметом судового розгляду.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.02.2018 у справі №П/800/526/17, від 19.04.2018 у справі №П/800/570/17, від 07.11.2019 у справі №9901/227/19, від 02.07.2020 у справі №9901/73/20, від 14.01.2021 у справі №9901/351/20.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Ураховуючи наведене, спір, за вирішенням якого звернувся позивач, не підлягає судовому розгляду, а відтак мають місце підстави, визначені пунктом 1 частини 1 статті 170 КАС України для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі.

За таких обставин, у відкритті провадження в цій справі слід відмовити.

Крім того, необхідно звернути увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2019 у справі №9901/495/19 зауважується, що поняття "спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства" слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Беручи до уваги те, що спір, щодо розв`язання якого звернувся позивач, не може розглядатися судами, відсутні підстави для роз`яснення питання, до юрисдикції якого суду належить його вирішення.

Керуючись ст.ст. 22, 122-123, п. 1 ч. 1 ст. 170, ст. 266 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій і бездіяльності та зобов`язання утриматися від вчинення дій.

Ухвала суду може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її прийняття та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

...........................

В.М. Шарапа,

Суддя Верховного Суду