Справа № 160/8601/20
Суддя: Рищенко Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2021-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 квітня 2021 року Справа № 160/8601/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіРищенко А. Ю.
за участі секретаря судового засіданняДерев`янко К.П.
представник позивача представник відповідача Стрельнікова Є.А. Олійник А.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Державного бюро розслідувань, Виконуючого обов`язки Директора Державного бюро розслідувань Соколова Олександра Володимировича, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, -
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом в якому, з урахуванням клопотань про зміну предмету позову, просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ Державного бюро розслідувань від 14.07.2020 №92 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, на 2020 рік», в частині скорочення посади заступника директора ТУ ДБР у м.Мелітополь, яка відноситься до категорії державної служби та введення посади заступника директора територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, як категорія посади - старший начальницький склад;
- визнати протиправними дії виконуючого обов`язки Директора Державного бюро розслідувань Соколова Олександра Володимировича по виданню наказу від 13.08.2020 №514-ос «З особового складу» та наказу від 20.08.2020 №531-ос «Про внесення змін до наказу Державного бюро розслідувань від 13.08.2020 №514-ос», щодо звільнення ОСОБА_2 та скасувати наказ від 13.08.2020 №514-ос «З особового складу» та наказ від 20.08.2020 №531-ос «Про внесення змін до наказу Державного бюро розслідувань від 13.08.2020 №514-ос»;
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 по виданню наказу Державного бюро розслідувань по виданню наказу від 28.09.2020 №600-ос «Про звільнення ОСОБА_2 » щодо звільнення ОСОБА_2 та скасувати наказ від 28.09.2020 №600-ос «Про звільнення ОСОБА_2 »;
- встановити відсутність у ІНФОРМАЦІЯ_1, та зокрема, у Соколова Олександра Володимировича або ОСОБА_3 , повноважень скорочувати чисельність державних службовців територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі;
- поновити ОСОБА_2 на посаді, що є рівнозначною посаді заступника директора - начальника слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, а за відсутності такої посади - на іншій рівнозначній посаді в цьому (або іншому) державному органі та виплатити ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу.
28.07.2020 на адресу суду від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.07.2020 в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі № 160/8601/20 відмовлено.
31.07.2020 ухвалою суду відкрито провадження у справі № 160/8601/20 та призначено розгляд останньої за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.08.2020 вирішено подальший розгляд справи № 160/8601/20 здійснювати в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання по справі призначено на 16.09.2020.
16.09.2020 підготовче засідання по справі № 160/8601/20 відкладено до 28.09.2020.
28.09.2020 підготовче засідання по справі № 160/8601/20 відкладено до 07.10.2020.
07.10.2020 підготовче засідання по справі № 160/8601/20 відкладено до 19.10.2020.
19.10.2020 у підготовчому засіданні по справі № 1608601/20 оголошено перерву до 28.10.2020.
28.10.2020 у підготовчому засіданні по справі № 1608601/20 оголошено перерву до 04.11.2020.
04.11.2020 підготовче засідання по справі № 160/8601/20 відкладено до 16.11.2020.
10.11.2020 від Державного бюро розслідувань надійшла заява про відвід судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Рищенка А.Ю.
Ухвалою суду від 16.11.2020 у задоволенні заяви Державного бюро розслідувань про відвід судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Рищенка А.Ю. відмовлено.
У судовому засіданні 16.11.2020 ухвалено закрити підготовче провадження та перейти до розгляду справи по суті. Розгляд справи по суті призначено на 25.11.2020.
25.11.2020 розгляд справи № 160/8601/20 відкладено до 07.12.2020.
07.12.2020 у судовому засіданні по справі оголошено перерву до 25.01.2021.
25.01.2021 розгляд справи № 160/8601/20 відкладено до 15.02.2021.
15.02.2021 ухвалою суду зупинено провадження по справі № 160/8601/20 до 15.03.2021.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.03.2021 провадження по справі № 160/8601/20 поновлено.
15.03.2021 розгляд справи № 160/8601/20 відкладено до 29.03.2021.
У зв`язку з перебуванням судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Рищенко А.Ю. у щорічній основній відпустці з 29.03.2021 по 01.04.2021 розгляд справи № 160/8601/20 перенесено на 19.04.2021.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Позивач займав посаду заступника директора - начальника слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі.
На час призначення на посаду та проходження служби позивачем дана посада відносилась до посад державної служби.
Державним бюро розслідувань (далі - Відповідач-1) 26 лютого 2020 року прийнято наказ № 47 Про затвердження переліку посад у центральному апараті Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу. Відповідно до даного переліку посада позивача не відносилась до тих, які підлягали заміщенню особами рядового і начальницького складу.
08.07.2020 виконуючим обов`язки директора Державного бюро розслідувань Соколовим О.В. (далі - Відповідач-2) було видано наказ №323 «Про затвердження Переліку посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами».
Відповідно до вказаного наказу, посади директора і заступника територіальних управлінь Державного бюро розслідувань підлягали заміщенню особами рядового і начальницького складу.
14.07.2020 виконуючим обов`язки директора Державного бюро розслідувань Соколовим О.В. було видано наказ №92 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі на 2020 рік».
Підставою наказу зазначено Перелік посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами затверджений наказом Державного бюро розслідувань від 08.07.2020 №323.
Вказаний наказ вводився в дію з 17.08.2020. А у пункті 2 наказу зазначалося про скорочення посад державної служби відповідно до додатку. Так виводились зі штатного розпису посади: Директор - 1 посада (посада державної служби), заступник Директора - 1 посада, заступник директора - начальник слідчого управління -1 посада (старший начальницький склад ДБР (підполковник ДБР), заступник Директора - начальник слідчого управління - 1 посада (посада державної служби). Натомість, вводились до штатного розпису посади старшого начальницького складу (полковник ДБР): Директор - 1 посада, заступник Директора - 2 посади.
14.07.2020 відповідачем-2 видано наказ №336 «Про попередження працівників».
Також, 14.07.2020 відповідачем-2 було направлено лист на адресу Директорів (виконувачів обов`язків) територіальних управлінь в якому відповідач-2 просив прибути особисто та забезпечити своєчасне прибуття перших заступників та заступників 16.07.2020 до Державного бюро розслідувань.
16.07.2020 було складено акт №17 про те, що позивач не прибув до Державного бюро розслідувань для отримання попередження про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням посади державної служби.
16.07.2020 виконуючим обов`язки директора Державного бюро розслідувань було винесено попередження про наступне вивільнення. Позивача попереджували про скорочення посади по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення даного попередження. Також, повідомлялося, що позивача буде звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».
На вказаному попереджені відсутні відмітки про ознайомлення позивача.
Того ж дня, на адресу позивача Державним бюро розслідувань було направлено зазначене вище попередження.
Відповідно до протоколу про доведення інформації або документів до відома державного службовця від 16.07.2020 позивачу було надіслано попередження про наступне вивільнення на електронну пошту. Крім того, відповідне повідомлення було направлено засобами поштового зв`язку на адресу реєстрації позивача: АДРЕСА_1 .
Позивачем на час розгляду справи вказане попередження засобами поштового зв`язку отримано не було.
13.08.2020 відповідачем-2 було видано наказ №514-ос про звільнення позивача з 20.08.2020. У вказаному наказі зазначається, що однією з його підстав є персональне попередження про наступне вивільнення від 16.07.2020 та протокол про доведення інформації або документів до відома державного службовця від 16.07.2020.
13.08.2020 Комісією Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі було складено акт про те, що о 14:05 годин 13.08.2020 ОСОБА_2 в телефонній розмові повідомив, що він перебуває на лікарняному.
20.08.2020 Комісією Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі було складено акт про те, що о 09-05 годин 20.08.2020 в телефонній розмові ОСОБА_2 було повідомлено, що його звільнено з займаної посади у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби. Також в акті зазначено, що ОСОБА_2 повідомив, що в цей час знаходиться на лікарняному.
20.08.2020 листом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі вих. №1709/9483/9-23/2020 було повідомлено відповідача-2 про те, що ОСОБА_2 перебуває на лікарняному.
20.08.2020 відповідачем-2 було видано наказ №531-ос «Про внесення змін до наказу Державного бюро розслідувань від 13 серпня 2020 року №514-ос». Наказ видано у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю позивача та змінено п.7 наказу від 13 серпня 2020 року №514-ос виклавши його в наступній редакції: «Звільнити ОСОБА_2 з посади заступника директора-начальника слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби».
Підставою видання даного наказу зазначено лист Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі від 20.08.2020 №1709/9483/9-23/2020.
28.09.2020 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 було винесено наказ №600-ос відповідно до якого було припинено державну службу та звільнено ОСОБА_2 з посади заступника директора-начальника слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі 28.09.2020 у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису.
28.09.2020 ОСОБА_2 було отримано витяг з наказу №600-ос від 28.09.2020
Позивач зазначав, що виконуючи обов`язки Директора Державного бюро розслідування не є керівниками державної служби в розумінні Закону України «Про державну службу», а є особами начальницького складу, тому не мали повноважень ініціювати питання звільнення та безпосередньо звільняти позивача - державного службовця.
Позивач вважав, що на час затвердження змін до штатного розпису 14.07.2020, що і стало в подальшому підставою звільнення, не було затверджено Положення про проходження служби особами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, в порушення ст.14 Закону України «Про державне бюро розслідувань». Отже і були відсутні зміни істотних умов проходження служби.
Також, позивач стверджував, що в результаті змін до штатного розпису посади директора та заступників збереглися, і фактично за новим штатним розписом ці особи повинні виконувати посадові обов`язки. Отже на думку позивача, скорочення посади яку він займав не відбулось.
Позивач вважав, що оскаржуваними наказами про звільнення було порушено гарантії на залишення на роботі та не запропоновано переведення на іншу посаду.
Також позивач зазначає, що втручання відповідачів у його права (щодо проведення процедури звільнення) порушують принцип пропорційності у розумінні практики Європейського суду з прав людини.
У зв`язку зі звільненням директора Державного бюро розслідувань на думку позивача в Державному бюро розслідувань з 28.12.2019 відсутній керівник державної служби, а виконуючий обов`язки директора не наділений такими повноваженнями.
Державне бюро розслідувань (далі - Відповідач-1) заперечувало проти задоволення позову повністю з наступних підстав.
Відповідач-1 зазначав, що питання проходження служби особами рядового і начальницького складу до прийняття наказу від 14.07.2020 №92 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі» було врегульовано Законом України «Про Державне бюро розслідувань».
В той же час, відповідач-1 вважав, що відсутність положення, яке регулює порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу не позбавляє права директора Державного бюро розслідувань приймати накази про зміни у штатному розписі.
Зазначав, що підставою звільнення позивача була зміна штатного розпису (пункт 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу»).
Також зазначалось, що відповідачем-1 складено наказ «Про затвердження Переліку посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами».
На підставі чого і було прийнято наказ від 14.07.2020 №92 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі».
Відповідно до вказаного переліку посада, яку займав позивач, підлягала заміщенню особами з граничним спеціальним званням полковник Державного бюро розслідувань.
Щодо порядку доведення до відома позивача змісту «Попередження про наступне вивільнення» зазначив, що даний документ був направлений на адресу позивача електронною поштою у відповідності до Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 №1042. В той, же час зазначав, що на електронний документ «Попередження про наступне вивільнення» не було накладено відповідний цифровий підпис, адже вважав його копією.
Також, відповідач-1 вважав, що положення чинного законодавства щодо наявності у позивача переважного права залишення на посаді не розповсюджуються на відносини пов`язані з проходженням державної служби, адже Закон України «Про державну службу» в даному випадку є спеціальним.
Щодо ротації заступників директора Державного бюро розслідувань відповідач-1 зазначив, що накази про тимчасове виконання обов`язків директора складалися у відповідності до вимог чинного законодавства.
Вважав безпідставними доводи позивача про відсутність керівника державної служби в Державному бюро розслідувань на час його звільнення, адже на думку відповідача-1 ст.12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» надає повноваження директору Державного бюро розслідувань, в тому числі і на звільнення державних службовців.
Вважав, що до виключної компетенції директора Державного бюро розслідувань належить визначення структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, а тому неузгодженість між повноваженнями директора Державного бюро розслідувань встановлених законом та Положенням про територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі повинні тлумачитись через призму Закону України «Про Державне бюро розслідувань».
Також, відповідач-1 зазначав, що переведення державного службовця при скороченні посад є правом, а не обов`язком директора Державного бюро розслідувань, а порядку переведення державних службовців на посади осіб рядового і начальницького складу не існує.
Виконуючий обов`язки Директора Державного бюро розслідувань Соколов О.В. (далі - Відповідач-2) в судове засідання не з`явився, своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі (далі - Відповідач-3) в судове засідання не з`явилось, заперечувало проти задоволення позовних вимог повністю, у відзиві на позовну заяву відповідач-3 наводить доводи аналогічні доводам відповідача-1.
ВИСНОВКИ СУДУ:
Суд, дослідивши наявні у справі письмові докази, приходить до наступних висновків.
Щодо дотримання порядку звільнення позивача.
08.07.2020 В.о директора Державного бюро розслідувань Соколовим О.В. видано наказ №323 Про затвердження Переліку посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового і начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами.
Зміст пункти 1 та 2 вказаного наказу викладені наступним чином:
1. Затвердити Перелік посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового і начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами, що додається.
2. Директорам територіальних управлінь Державного бюро розслідувань або особам, які виконують їх обов`язки, у термін до 10 липня 2020 року надати відповідні пропозиції щодо внесення змін до штатних розписів територіальних управлінь Державного бюро розслідувань на 2020 рік.
До вказаного наказу було додано перелік відповідно до якого зазначалося, що посади директор та заступника директора підлягали заміщенню.
14.07.2020 В.о директора Державного бюро розслідувань Соколовим О.В. видано наказ №92 ДСК Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі на 2020 рік. Підставою видання вказаного наказу зазначено норми Закону України «Про Державне бюро розслідувань», Закону України «Про державну службу» та Перелік затверджений наказом №323 від 08.07.2020.
Даним наказом затверджувались зміни до штатного розпису та скорочувались посади державної служби територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі внаслідок зміни до штатного розпису №1.
14.07.2020 В.о директора Державного бюро розслідувань Соколовим О.В. винесено наказ №336 про попередження працівників, у додатку 4 до якого зазначено позивача, як особу, яка попереджається про скорочення посади державної служби внаслідок змін до штатного розпису.
В пункті 1 наказу №336 зазначено про необхідність персонально попередити працівників територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, посади яких скорочуються, про наступне вивільнення.
Підставами прийняття наказу №336 від 14.07.2020 зазначено зокрема наказ №92 ДСК від 14.07.2020.
Директор Державного бюро розслідувань виключно за поданням директорів територіальних управлінь може вирішувати питання щодо структури, штатної чисельності територіальних органів та визначення посад, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу (п.4, 5 ч. 1 ч. 2 ст. 12 Закону України "Про державне бюро розслідувань").
З аналізу оскаржуваного наказу №336 вбачається, що при його прийнятті не було дотримано процедуру встановленої наказом відповідача-2 №323 від 08.07.2020 та наведеною нормою Закону, в частині надання пропозицій директорами територіальних управлінь Державного бюро розслідувань. Посилання на такі пропозиції відсутні в оскаржуваному наказі, та доказів їх надання не було подано відповідачами.
Крім того, затвердженого штатного розпису (наказ 92 ДСК від 14.07.2020) кількість заступників директора територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі не змінилась.
Отже, суд приходить до висновку, що вказані посади не були скорочені. При цьому, доказів зміни правового статусу, обсягу завдань i основних функцій посади заступника директора, яку займав позивач, відповідачами до суду не надано.
Як зазначено в абзаці першому пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці.
Відповідач на підтвердження своєї позиції в частині наявності скорочення посади позивача не надав до суду жодних належних та допустимих доказів.
Отже, реального скорочення посади позивача не відбулось, а зміна організаційно-штатної структури Державного бюро розслідувань не може стати перешкодою на шляху до реалізації права позивачем на працю.
Отже на думку суду позовні вимоги в частині визнання протиправними дій по виданню наказу №336 від 14.07.2020 та його скасування в частині попередження позивача про скорочення підлягає задоволенню.
16.07.2020 виконуючим обов`язки директора Державного бюро розслідувань було винесено попередження про скорочення посади по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення даного попередження.
Відомості про отримання позивачем даного попередження в матеріалах справи відсутні. Також, суд звертає увагу, що відповідно до протоколу про доведення інформації або документів до відома державного службовця від 16.07.2020 було відомо дві поштові адреси позивача: 1) адреса місця реєстрації; 2) адреса фактичного місця проживання позивача. Вказані адреси є різними, проте з незрозумілих мотивів попередження про звільнення позивачу було направлено не за адресою його фактичного місця проживання.
Суд не приймає доводи про те, що датою вручення попередження є 16.07.2020 (дата направлення позивачу копії повідомлення про вивільнення електронною поштою), адже направлення електронною поштою не є свідченням отримання повідомлення адресатом.
Крім того, доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У разі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.1 ст.9-1 Закону України «Про державну службу»).
Інформація або документи, надіслані поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення (ч.4 ст.9-1 Закону України «Про державну службу»).
Інформація або документи надсилаються державному службовцю з використанням засобів телекомунікаційного зв`язку виключно на його адресу електронної пошти чи за іншими контактними даними, про які він повідомив службі управління персоналом під час вступу чи проходження державної служби та які зазначені в його особовій справі (ч. 2 - ч. 5 Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 р. № 1042).
Факт доведення інформації або документів до відома державного службовця фіксується протоколом про доведення інформації або документів до відома державного службовця (далі - протокол).
Протокол складається в довільній формі працівником державного органу, визначеним суб`єктом призначення або керівником державної служби, та повинен містити:
1) дату, час та місце складення протоколу;
2) підставу надіслання інформації або документів державному службовцю з посиланням на відповідну норму Закону;
3) дату, час та вид засобу телекомунікаційного зв`язку, за допомогою якого надіслано інформацію або документи державному службовцю;
4) контактні дані державного службовця, за якими надіслано інформацію або документи з використанням засобу телекомунікаційного зв`язку (номер телефону, адресу електронної пошти тощо);
5) короткий зміст інформації або документів, які надіслані державному службовцю;
6) найменування посади, прізвище та власне ім`я державного службовця, якому надіслано інформацію або документи;
7) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я працівника державного органу, який надіслав інформацію або документи державному службовцю;
8) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я уповноваженого працівника державного органу, який склав протокол;
9) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я керівника служби управління персоналом;
10) додатки до протоколу, що підтверджують факт надіслання інформації або документів (копію знімку екрану засобу телекомунікаційного зв`язку тощо).
Протокол складається в одному примірнику та зберігається у службі управління персоналом.
При цьому, суд звертає увагу на те, що питання щодо створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів врегульовано положеннями Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».
За правилами ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».
Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа (ч.2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).
З аналізу вищенаведеного слідує те, що, у разі направлення особі електронного документа, останній має обов`язково містити електронний підпис автора документу.
Разом з цим, суд звертає увагу на те, що повідомлення про наступне вивільнення, яке було направлено позивачу 16.07.2020 на адресу електронної пошти не містило електронного підпису ані автора такого документу, ані особи, яка направила такий документ на вказану електронну адресу, що не заперечується учасниками справи.
Суд також звертає увагу на той факт, що відсутність електронного підпису на повідомленні про наступне вивільнення від 16.07.2020 унеможливлює ідентифікацію відправника та/або автора повідомлення, а зміст такого повідомлення не захищений від внесення правок та викривлення та може викликати сумніви у його відповідності паперовому примірнику, що є недопустимим з огляду на обов`язок керівника державної служби належним чином попередити державного службовця про наступне звільнення.
Положення ст. 9-1 Закону України «Про державну службу» підлягають застосуванню з урахуванням дотримання керівником державної служби вимог й інших законодавчо встановлених вимог щодо належного повідомлення державного службовця про наступне звільнення, у тому числі: з направленням повідомлення у паперовій формі на актуальну адресу місцезнаходження державного службовця та/або направлення повідомлення у електронній формі з дотриманням вимог щодо наявності обов`язкових реквізитів електронного документа.
Проаналізувавши вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факт повідомлення позивача за 30 календарних днів, і такі докази на час винесення наказу №514-ос від 13.08.2020 були відсутні у відповідача-1 та відповідача-2.
В той же час, наказ №514-ос від 13.08.2020 містив дату звільнення позивача - 20.08.2020, що прямо порушує вимоги щодо попередження державного службовця про звільнення не менше як за 30 календарних днів (ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу»).
Отже, наказ №514-ос від 13.08.2020 на момент його винесення порушував гарантії дотримання прав працівника встановлені законом і є протиправним.
Суд вважає, що у зв`язку з встановленням протиправності наказів №336 від 14.07.2020 та №514-ос від 13.08.2020 інші накази винесені на підставі нього (наказ №531-ос від 20.08.2020 та наказ №600-ос від 28.09.2020) є плодами отруєного дерева і є протиправними.
Щодо підстав звільнення позивача.
08.07.2020 виконуючим обов`язки директора Державного бюро розслідувань Соколовим О.В. було видано наказ №323 «Про затвердження Переліку посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами».
Відповідно до вказаного наказу, посади директора і заступника територіальних управлінь Державного бюро розслідувань підлягали заміщенню особами рядового і начальницького складу.
14.07.2020 виконуючим обов`язки директора Державного бюро розслідувань Соколовим О.В. було видано наказ №92 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі на 2020 рік».
Підставою винесення наказу №92 ДСК зазначено Перелік посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами затверджений наказом №323 від 08.07.2020.
На переконання суду, відповідачем-2 при прийнятті наказу №92 ДСК не було враховано, що були відсутні підстави для скорочення посади заступника директора територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі.
Запобіжники для забезпечення прав працівників Державного бюро розслідувань у встановлені Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» та Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 №743.
Зокрема, директор Державного бюро розслідувань виключно за поданням директорів територіальних управлінь може вирішувати питання щодо структури, штатної чисельності територіальних органів та визначення посад, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу (п.4, 5 ч.1, ч.2 ст.12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань»).
Накази №323 та №92 ДСК не містять посилань на подання директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі.
Крім того, законодавець відносячи Державне бюро розслідувань до державних правоохоронних органів передбачив гарантії прав працівників - державних службовців, які були призначені за конкурсом на відповідні посади до набрання чинності змінами у Закон.
Зокрема передбачено гарантія продовження здійснення повноважень директорами територіальних управлінь, слідчими, оперуповноваженими у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань (підпункти 3, 4 пункту 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань»).
Отже, звільнення державних службовців (зокрема, заступника директора - начальника слідчого відділу територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі) у зв`язку зі зміною штатного розпису та необхідністю заміщення даних посад особами рядового і начальницького складу прямо суперечить підпунктам 3, 4 пункту 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань».
Крім того, суд звертає увагу, що дії направлені на зміни штатного розпису та проведення процедури звільнення (складення наказів №323, №92 ДСК, попередження про наступне вивільнення) проводились відповідачами у дуже стислі строки і до ухвалення Кабінетом Міністрів України Постанови від 05.08.2020 № 743 «Про затвердження Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань».
Тобто, фактично розпочавши процедуру звільнення державних службовців та заміщення їх особами рядового і начальницького складу у відповідача 1 та 2 було відсутнє правове регулювання проходження такої служби, а посади залишались вакантними.
Дані обставини, на думку суду, свідчать про те, що дії відповідачів 1 та 2 були направлені не на дотримання Закону України «Про Державне бюро розслідувань», а на швидке звільнення працівників попередньо призначених за конкурсом на відповідні посади.
Щодо співвідношення кваліфікаційних вимог до посади заступника директора територіального управління Державного бюро розслідувань та не здійснення дій щодо переведення.
Відповідачами не було доведено під час розгляду справи, що обсяг посадових обов`язків між посадою заступника територіального управління (посада державної служби) та посадою заступника територіального управління (посада рядового і начальницького складу) різниться.
Відповідні кваліфікаційні вимоги до осіб рядового і начальницького складу передбачають вимогу до стану здоров`я.
Отже, під час звернення позивача щодо переведення вказані обставини повинні були бути враховані.
Суд не погоджується з доводами відповідача-1 про те, що питання переведення державного службовця не є обов`язком.
Відповідно до частин першої та третьої статті 5 Закону України "Про державну службу" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Суд звертає увагу, що положення Закону України "Про державну службу" (в редакції, чинній станом на дату звільнення позивача з посади) не передбачали порядку звільнення державних службовців у випадку скорочення посад державної служби, як і не містять жодних застережень щодо застосування норм законодавства про працю у такому випадку.
Практика Європейського суду з прав людини підтверджує, що елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення Європейського суду з прав людини у справах "C. G. and Others v. Bulgaria", "Oleksandr Volkov v. Ukraine»).
А отже, звільнення державних службовців без існування відповідного правового регулювання має наслідком свавільне втручання відповідного органу у право на працю та, як наслідок, суперечить вимогам принципу верховенства права.
Крім вказаного суд зазначає, що редакція Закону України "Про державну службу", чинна до 25 вересня 2019 року, містила гарантії прав державних службовців, звільнених на підставі пункту 1 частини першої статті 87 цього Закону. Зокрема, передбачалось застосування до таких правовідносин вимог щодо переведення державного службовця на іншу посаду.
Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" № 117-IX від 19 вересня 2019 року (частково набув чинності з 25 вересня 2019 року) внесено зміни, крім іншого, до статті 87 Закону України "Про державну службу" та виключено норми, які забезпечували дотримання гарантій прав державних службовців при їх звільненні на підставі пункту 1 частини першої статті 87 цього Закону.
Натомість, норми Кодексу законів про працю України не зазнали змін: чинними є відповідні гарантії для працівників у цивільних правовідносинах при звільненні у випадку реорганізації підприємства, скорочення чисельності або штату (статті 36, 49-2 Кодексу законів про працю України).
Так, відповідно до статей 21 та 24 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Згідно з статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.
Системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що Конституція України надає кожному рівні права у сфері трудових правовідносин. Так, положення Конституції України не передбачають різного правового регулювання щодо гарантій прав при звільненні державних службовців та працівників приватного сектору.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Статті 1 та 14 Конвенції про захист прав і основоположних свобод передбачають, що "кожний, хто перебуває під [...] юрисдикцією" Договірної Держави, повинен користуватися правами і свободами, визначеними в розділі І, "без дискримінації за будь-якою ознакою" (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Engel and Others v. the Netherlands" від 08 червня 1976 року). Як правило, гарантії Конвенції поширюються на державних службовців (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Schmidt and Dahlstrцm v. Sweden" від 06 лютого 1976 року, "Ahmed and Others v. the United Kingdom" від 02 вересня 1998 року).
Щоб держава-відповідач могла для позбавлення заявника захисту посилатися у суді на його статус державного службовця, повинні бути дотримані дві умови. По-перше, законодавство держави повинно чітко передбачати позбавлення осіб, що займають певні посади або категорії посад, права на звернення до Суду. По-друге, таке позбавлення має бути обґрунтованим об`єктивними підставами, пов`язаними з інтересами держави (рішення Європейського суду у справі "Vilho Eskelinen and Others v. Finland»).
Отже, скасування гарантій для державних службовців при їх звільненні у випадку реорганізації або ліквідації органу є дискримінацією порівняно з правовим положенням працівників у приватному секторі, оскільки не є обґрунтованим об`єктивними підставами.
Суд повторно звертає увагу, що положення Закону України "Про державну службу" (у редакції, чинній станом на дату звільнення позивача з посади) не містять жодних застережень щодо застосування законодавства про працю у сфері звільнення державних службовців у випадку ліквідації чи реорганізації органу.
Зміни у абзац перший частини третьої статті 87 Закону України "Про державну службу" внесені Законом України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14 січня 2020 року №440-ІХ, який набрав чинності 13 лютого 2020 року.
З огляду на відсутність відповідного правового регулювання у Законі України "Про державну службу" станом на дату виникнення спірних правовідносин, суд застосовує загальні норми Кодексу законів про працю України.
Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України).
Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч.2 ст.40 КЗпП України).
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. (ст.49-2 КЗпП України).
З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що обов`язок щодо запропонування відповідної рівнозначної посади, як це визначено нормами Кодексу законів про працю України, визначені зокрема статтею 49-2, скасований не був. Отже, за рішенням суб`єкта призначення, зокрема директором Державного бюро розслідувань (або виконуючим обв`язки директора), позивач повинен був бути призначений на нову рівнозначну посаду яка утворилась згідно штатного розпису.
Крім того, законодавцем самостійно виправлено відповідне законодавче положення, яке допускало свавільні звільнення державних службовців.
Згідно з офіційною інформацією Урядового порталу, 23 лютого 2021 року Верховна Рада України схвалила проект Закону про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби (реєстр.№4531).
Документом передбачається, зокрема, одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду (ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу»).
Тобто, безпосередньо законодавцем було визнано той факт, що приписи Закону від 19 вересня 2019 року № 117-ІХ, які передбачали виключення з п.1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» норми щодо можливості пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі, є такими, що суперечить базовим гарантіям та принципам державної служби в цілому.
Так, станом на 03 березня 2021 року Закон України № 1285-IX від 23 лютого 2021 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби», яким включено, зокрема, положення статті ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», підписано Головою Верховної Ради України.
05 березня 2021 року Закон України № 1285-IX від 23 лютого 2021 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» за № 42 було опубліковано в офіційному виданні Голос України.
Таким чином, 06 березня 2021 року набрала чинності редакція ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу».
У зв`язку викладеним, суд доходить до висновку, що до позивача застосовані норми п. 1 ч.1 ст. 87 Закону України № 889-VIII від 10 грудня 2015 року «Про державну службу», яка суперечить самому Закону України «Про державну службу» та Конституції України, та які були в подальшому виключені самим законодавцем. Звільнення позивача на підставі положень п. 1 ч.1 ст. 87 Закону є протиправним, порушує принципи верховенства права, допускає дискримінацію та порушення базових принципів державної служби, а також суперечить висновкам Європейського суду з прав людини.
Отже, з урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача про скасування наказів про звільнення та поновлення його на посаді підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про визнати протиправним та скасування наказу Державного бюро розслідувань від 14.07.2020 №92 ДСК, суд зазначає наступне.
У своєму позові, однією з підстав протиправності винесеного наказу про звільнення, позивачем зазначено, що він винесений неповноважною особою. Однак, у позовній заяві відсутні вимоги щодо вирішення питання дослідження законності призначення відповідача-2 виконуючим обов`язки директора Державного бюро розслідувань та виконання останнім своїх обов`язків. В матеріалах справи наявні накази про призначення Соколова О.В. виконуючим обов`язки директора Державного бюро розслідувань, які не оскаржувались та не скасовувались. Тому, з огляду на правове регулювання повноважень директора Державного бюро розслідувань, виконуюча його обов`язки особа мала повноваження на прийняття такого наказу. А отже, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).
Відповідно до пункту 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).
Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Матеріали справи містять довідку про доходи № 16 від 28.09.2020, відповідно до якої середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 складає 2 324,82 грн.
Так, кількість робочих днів за період з 29.09.2020 по 18.04.2021 включно складає 139 днів. Отже, 139 робочих днів * 2 324,82 = 323 149,98 грн.
Аналізуючи викладене та беручи до уваги те, що нарахування заробітної плати здійснює саме Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі, суд вважає за необхідне стягнути з останнього на користь ОСОБА_2 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 323 149,98 грн.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Таким чином, із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
Згідно із п.п. 2 і 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Отже, рішення суду в частині поновлення на посаді та присудження середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, підлягає негайному виконанню.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 371 КАС України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_2 до Державного бюро розслідувань, Виконуючого обов`язки Директора Державного бюро розслідувань Соколова Олександра Володимировича, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії виконуючого обов`язки Директора Державного бюро розслідувань Соколова Олександра Володимировича по виданню наказу від 13.08.2020 № 514-ос "З особового складу" та наказу від 20.08.2020 № 531-ос "Про внесення змін до наказу Державного бюро розслідувань від 13 серпня 2020 року № 514-ос", щодо звільнення ОСОБА_2 та скасувати наказ від 13.08.2020 № 514-ос "З особового складу" та наказ від 20.08.2020 № 531-ос "Про внесення змін до наказу Державного бюро розслідувань від 13 серпня 2020 року № 514-ос".
Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 по виданню наказу від 28.09.2020 № 600-ос "Про звільнення ОСОБА_2 " щодо звільнення ОСОБА_2 та скасувати наказ від 28.09.2020 № 600-ос "Про звільнення ОСОБА_2 ".
Поновити ОСОБА_2 на посаді, що є рівнозначною посаді заступника директора - начальника слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі з 29.09.2020.
Стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 323 149,98 грн.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць звернути до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 КАС України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду буде складений 29 квітня 2021 року.

Суддя А. Ю. Рищенко