Справа № 420/4115/20
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2021-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4115/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

за участю секретаря судового засідання Закуріної А.М.,

сторін:

за участю

від позивача: Подчаха О.В. - за ордером

від відповідача: Клюкін К.І. - за довіреністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Київської обласної прокуратури (,01601, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язати вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року по справі № 420/4115/20 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд.

До Одеського окружного адміністративного суду 24 лютого 2021 року надійшла справа за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Київської обласної прокуратури (,01601, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2), в якій позивач просив визнати протиправною бездіяльність Київської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 21830,86 грн., стягнути на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 21830,86 грн. та стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 23 квітня 2020 року по день ухвалення судового рішення.

Ухвалою від 01 березня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

Позов обґрунтовано тим, що позивач працював в органах прокуратури з 26.07.2010 року та відповідно до наказу від 17.04.2020 року №161к позивача звільнено з посади прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» .

Позивач зазначив, що звернувся до відповідача з запитом 05.05.2020 року з проханням повідомити, чи нарахована та виплачена позивачу вихідна допомога, на який отримано відповідь про те, що вихідна допомога Добровольському згідно з ст. 44 КЗпП не виплачувалась.

Позивач, посилаючись на постанови Верховного суду заначив, що у зв`язку з тим, що Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у зв`язку з скороченням штатів, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми КЗпП, а тому право позивача на отримання суми середньомісячного заробітку, як вихідної допомоги передбачено законодавством.

Таким чином, позивач вважає, що у день фактичного звільнення із займаної посади відповідач був зобов`язаний виплатити вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку, не нарахування та не виплата такої допомоги свідчить про протиправну бездіяльність відповідача.

Також, позивач вважає, що враховуючи те, що відповідач допустив не проведення повного розрахунку, відповідач відповідно до ст. 117 КЗпП повинен сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 23.04.2020 року.

Крім того, у позовній заяві позивач звернув увагу, що відповідач не тільки не виплатив вихідну допомогу, але й несвоєчасно виплатив при звільненні заробітну плату (звільнення відбулось 22.04.2020 року, а залишок заробітної плати був перерахований на картковий рахунок тільки 29.04.2020 року).

До суду 05 квітня 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позову заперечував, зазначивши, що оскільки позивача звільнено з підстав та в порядку, визначених Законом України №1697-VII, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання.

Також відповідачем подані письмові пояснення (вхід. ЕП/14167/21 від 25.05.2021 року) про те, що позивачем не визначено розмір стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У свою чергу відповідач зазначив, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку, але, на думку відповідача, прокуратурою області з ОСОБА_1 проведено повний розрахунок усіх належних йому при звільненні коштів.

Крім того, відповідач зазначив, що на даний час наказ прокурора Київської області від 17.04.2020 року про звільнення позивача оскаржено до Одеського окружного адміністративного суду (справа № 420/4243/20), предметом розгляду якого є і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а отже у разі задоволенні повністю одночасно двох позовів, відповідач може бути зобов`язаний фактично виплатити подвійну суму середнього заробітку, оскільки їх розміри є однаковими, що відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 05.08.2020 року у справі № 686/20491/18.

Позивачем не подано до суду відповідь на відзив.

Ухвалою, занесеною до протоколу підготовчого засідання 12 квітня 2021 року закрито підготовче засідання по справі та призначено розгляд справи по суті на 17 травня 2021 року.

Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання 17 травня 2021 року відкладено розгляд справи на 26 травня 2021 року.

Представник позивача на відкритому судовому засіданні, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Однак, на судовому засіданні представник позивача просив не враховувати доводи, викладені у позовній заяві щодо недотримання строку виплати заробітної плати та просив застосувати приписи ст. 117 Кодексу законів про працю України лише в частині невиплати вихідної допомоги при звільненні.

Представник відповідача на відкритому судовому засідання просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши у вступному слові пояснення представників позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, судом у справі встановлені такі факти та обставини.

Відповідно до записів у трудовій книжці НОМЕР_1 , ОСОБА_1 працював в органах прокуратури з 26.07.2010 року (а.с.10-15).

Згідно з наказу прокуратури Київської області № 161к від 17.04.2020 року, ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, що поширює свою діяльність на Київську область прокуратури Київської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» з 22.04.2020 року (а.с.16).

Суд встановив, що 05.05.2020 року позивач надіслав до прокуратури Київської області запит про надання публічної інформації з вимогою надати інформацію чи була нарахована та виплачена при звільненні вихідна допомога в порядку статті 44 Кодексу законів про працю України.

Листом від 12.05.2020 року № 27-96 вих-20 відповідач повідомив, що вихідна допомога ОСОБА_1 згідно ст.44 Кодексу законів про працю України не виплачувалась.

Не погоджуючись із зазначеною бездіяльністю, позивач звернувся до суду.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, заслухавши вступне слово учасників справи, враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 лютого 20121 року по цій справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню, з огляду на таке.

Так, постановою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року у справу № 420/4115/20 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

У постанові Верховний Суд зазначив, що згідно ч. 5 статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Аналогічні правові висновки висловлено Верховним Судом у постановах від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20 і підстав для відступу від таких висновків під час розгляду цієї справи колегія суддів не знаходить.

За наведеного правового регулювання, колегія суддів приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

Також, у постанові зазначено, що суду першої інстанції під час нового розгляду необхідно врахувати викладене у цій постанові, об`єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішенню спору по суті, та здійснити розрахунок розміру належних до стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги та суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до правил Порядку №100.

Відповідно до ч. 5 ст. 353 КАС України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Оцінюючи надані сторонами докази, враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11.02.2021 року, суд дійшов такого висновку.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Статтею 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).

Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 4 Порядку № 100, встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються:

виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками);

одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо);

компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових);

премії за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності);

грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо;

пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати;

літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором;

вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування;

дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку;

виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо;

вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування;

заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством);

суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства;

компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Так, суд встановив, що позивач не погоджується з тим, що йому не виплачено вихідну допомогу при звільненні у зв`язку зі звільненням на підставі 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

У свою чергу відповідач зазначив, що позивачу не належить виплаті вихідна допомога при звільненні.

Оцінюючи надані сторонами доводи та докази, суд виходить з такого.

Так, Конституційний Суд України у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 08 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

В той же час приписами Закону № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.

Законом № 113-ІХ статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Законом № 113-ІХ внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Таким чином, частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19.

Враховуючи вищевикладене та висновки, викладені у постанові Верховного суду по даній справі, суд вважає, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 21830,86 грн. та стягнення вихідної допомоги в розмірі 21830,86 грн. є правомірними та належать задоволенню.

При цьому суд враховує, що відповідачем оспорювалось лише право позивача на виплату вихідної допомоги, щодо розміру вихідної допомоги відповідачем заперечення не надані.

Стосовно позовних вимог про стягнення з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 23 квітня 2020 року по день ухвалення судового рішення, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Тобто ст. 117 КЗпП України - це відповідальність, яка покладається на роботодавця за несвоєчасний розрахунок з працівником при звільненні.

Метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Суд встановив, що між сторонами існував спір щодо виплати вихідної допомоги при звільненні, який вирішено на користь працівника, а отже правомірні вимоги позивача про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Однак, статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

З 23 квітня 2020 року по 26 травня 2021 року становить затримку у виплаті вихідної допомоги 12 місяців, 20 робочих днів:

12 місяців х 17 573, 83 грн. (середньомісячний заробіток після обов`язкових відрахувань) = 210885, 96 грн.

20 робочих днів х 857, 26 грн. (середньоденний заробіток після обов`язкових відрахувань) = 17145, 20 грн., разом 228 031, 16 грн.

Сума 228 031, 16 грн., яка є набагато більше суми, яка не була виплачена позивачу - 21 830, 86 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і зазначила, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

- Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Повертаючись до обставин у цій справі, суд доходить висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 228 031, 16 грн. є неспівмірним з сумою, яка не була виплачена позивачу - 21 830, 86 грн. та має бути зменшений з урахуванням вищевикладених у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц критеріїв. Також суд має врахувати ступінь вини роботодавця у невиконанні вимог щодо своєчасного здійснення повного розрахунку з працівником при звільненні.

Так, як вже зазначив суд, суму, яку відповідач не сплатив є набагато менше, ніж середній заробіток за час затримки.

Відповідачем не була виплачена вихідна допомога при звільненні, оскільки це питання було спірним. Судова практика доводить, що на час розгляду справи вперше була сформована інша практика тлумачення положень Закону України «Про прокуратуру» та КЗпП України з порушеного питання.

Таким чином, суд доходить висновку, що у цій справі тривалість затримки виплати такої заборгованості, не пов`язана з діями відповідача.

Також суд враховує, що позивач вчасно звернувся до відповідача із заявою про виплату вихідної допомоги, та отримавши відмову, без зволікань звернувся з позовом до суду. При новому розгляд справи позивачем не були змінені позовні вимоги.

Тому оцінюючи у сукупності надані обставини, суд вважає, що достатнім та співмірним розміром середнього заробітку за затримку буде сума 36862,18 грн., що дорівнює середньому заробітку за час затримки до ухвалення рішення першої інстанції, та як період оскарження рішення стався не з вини роботодавця, а тому стягненню підлягає сума у розмірі 36862,18 грн.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що відповідач, заперечуючи проти позову не довів, з посиланням на відповідні докази, правомірності своїх дій, а тому позовні вимоги належать задоволенню.

Відповідно до ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено, судовий збір підлягає стягненню на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Київської обласної прокуратури (,01601, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язати вчинити дії,- задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Київської обласної прокуратури (,01601, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 21830,86 грн.

Стягнути з Київської обласної прокуратури (,01601, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) вихідну допомогу в розмірі 21830,86 грн. (двадцять одна тисяча вісімсот тридцять гривень 86 копійок).

Стягнути з Київської обласної прокуратури (,01601, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 23 квітня 2020 року по 26 травня 2021 року в сумі 36862,18 грн. (тридцять шість тисяч вісімсот шістдесят дві гривні 18 копійок).

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України, п. 3 розділу УІ Прикінцевих положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано « 07» червня 2021 року.

Суддя Л.Р. Юхтенко