Справа № 640/23768/20
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2021-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2021 року м. Київ № 640/23768/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кармазіна О.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області
провизнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області (10002, м. Житомир, вул. Довженка, 45, код ЄДР: 39765513), в якому просить суд:

1) визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 15.09.2020 № 6-7466/14-20-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розробку документації»;

2) зобов`язати відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої на території Брусилівського району, за межами населеного пункту Брусилівської селищної ради, орієнтовною площею 2,00 га з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства».

Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 04.08.2020 подав клопотання ЗВ-020 до ГУ Держгеокадастру у Житомирській області з проханням надати дозвіл на розробку проекту землеустрою в порядку безоплатної приватизації земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га на території Житомирської області.

15.09.2020 відповідачем видано наказ Відповідача №6-7466/14-20-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розробку документації». Відповідно до наказу, Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області відмовило у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої на території Брусилівського району, за межами населеного пункту Брусилівської селищної ради, орієнтовною площею земельної ділянки 2,00 га з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» з підстав: недотримання вимог статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а саме: відсутності рішення органу місцевого самоврядування про погодження або відмову у погодженні щодо надання відповідачем дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Позивач вважає зазначену відмову протиправною та такою, що не відповідає вимога законодавства.

Так, аналізуючи норми права, якими врегульовано процедуру безоплатного отримання земельних ділянок, зазначає, що всі дії відповідних суб`єктів земельно-правової процедури є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання земельної ділянки у власність.

Обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

Позивач вважає, що підстава, вказана відповідачем, не відповідає вимогам законодавства, висновок про що зробив Верховний Суд в аналогічній справі. В контексті останнього позивач посилається на постанову Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі № 815/3574/16.

Так, позивач робить висновок, що відповідач є спеціально уповноваженим органом на розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення та відповідно наділений повноваженнями на прийняття самостійного рішення з питань, віднесених до його компетенції.

Наявність у відповідача цих повноважень виключає необхідність участі у спірних правовідносинах органу місцевого самоврядування.

Таким чином, на думку позивача, ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст. 118 ЗК України.

Враховуючи, що відповідь Відповідача була надана в порушення ч. 7 ст. 118 ЗК України, тобто з підстав, не визначених законодавством, відмова надана відповідачем є такою, що не відповідає вимогам законодавства та є протиправною. Позивачем виконано всі необхідні передумови для отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність, підстави для відмови у наданні такого дозволу, зазначені відповідачем, не передбачені ч. 7 ст. 118 ЗК України, а задоволення позовних вимог не буде втручанням в дискреційні повноваження органу влади, так як останній має альтернативу у виборі серед двох правомірних дій.

Позиція відповідача.

Відповідач просить відмовити у задоволенні позову, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим.

Зазначає, що Кабінет Міністрів України, на виконання Законів України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» та «Про місцеве самоврядування в Україні», розпорядженням від 31 січня 2018 р. № 60-р прийняв рішення щодо питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад.

Розпорядженням доручається Держгеокадастру розпочати з 1 лютого 2018 року передачу усіх земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в комунальну власність відповідних об`єднаних територіальних громад, крім тих земельних ділянок, які не можуть бути передані у комунальну власність.

У випадку якщо земельні ділянки не сформовані, Держгеокадастру доручається забезпечити їх формування шляхом інвентаризації.

До передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність розпорядження землями сільськогосподарського призначення при передачі в користування (виключно шляхом проведення аукціонів) або у власність, здійснювати за погодженням з об`єднаними територіальними громадами та після прийняття ними рішення.

Відповідно, 26.08.2020 року Брусилівська селищна рада Брусилівського району Житомирської області прийняла рішення №1664, яким відмовила у погодженні надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність Позивачу для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2 га (кадастровий номер :02:000:8109), яка розташована на території Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області, про що листом від 02.09.2020 №04-11/1993 повідомила Головне управління.

Відповідач зазначає, що відповідно до статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Відтак, посилання позивача на те, що Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області неправомірно відмовлено v наданні дозволу на розробку проекту землеустрою є безпідставним, оскільки Основним Законом передбачено обов`язковість виконання розпоряджень КМУ.

Одночасно відповідач повідомляє, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 31 січня 2018 р. № 60-р проходить завершальна стадія передачі земельних ділянок державної форми власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад.

У зв`язку з чим, земельна ділянка за кадастровим номером :02:000:8109 включена до переліку земельних ділянок, які будуть передані в ОТГ до 16.12.2020 року.

Відповідач звертає увагу, що позивач звернувся з клопотанням для отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2 га, з вже сформованої земельної ділянки за кадастровим номером :02:000:8109.

Звертає увагу, що відповідно до положень частин 1-5 статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Звертає увагу на те, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок є різними за своєю суттю документами із землеустрою, не є тотожними за процедурою виконання цієї документації.

Тобто, згідно з ЗК України способами формування земельної ділянки, є, у порядку відведення земельної ділянки із земель державної, комунальної власності (за відсутності на даній частині земної поверхні сформованих та зареєстрованих земельних ділянок), шляхом поділу раніше сформованої земельної ділянки.

На одній частині земної поверхні неможливим є існування двох одночасно зареєстрованих земельних ділянок, координати яких перетинаються, адже ч. 2 ст. 79 ЗК України встановлює, що право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий шар.

Отже, надання дозволу на розробку проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта. Натомість, коли йдеться про формування земельної ділянки з частини вже сформованого земельного масиву, що має кадастровий номер, її відведення відбувається на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки.

Як зазначає відповідач, аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у відповідних постановах.

Тобто, на думку відповідача, вимога позивача є безпідставною, оскільки Головне управління діяло в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Окремо звертає увагу на те, що нормами Земельного кодексу України, встановлено що ненадання відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні у встановлений строк не перешкоджає розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки особа має право замовити розробку такого проекту самостійно.

Таким чином, на думку відповідача, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є рішенням, без якого не може бути реалізоване право на отримання земельної ділянки у власність. Відтак, відмова відповідного органу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, навіть якщо вона, на думку особи, є протиправною, не має наслідком порушення прав та інтересів особи, яка має намір отримати земельну ділянку. Звертаючись до суду з позовом про зобов`язання відповідача надати дозвіл на виготовлення документації із землеустрою, позивач намагався усунути перешкоду у реалізації його прав, якої у дійсності немає.

Наведене, як зазначає відповідач, відповідає правовим висновкам Верховного Суду.

Закон не забороняє діяти так само і у разі прийняття відповідним органом у належній формі рішення про відмову у наданні дозволу з підстав, які особа вважає незаконними.

Звертає увагу, що надання дозволу не гарантує особі прийняття відповідним органом рішення про надання земельної ділянки у власність. Дозвіл і проект землеустрою, розроблений на його підставі, є лише стадіями єдиного процесу надання земельної ділянки у власність.

Законний інтерес особи полягає не в отриманні дозволу, а в отриманні земельної ділянки у власність. Відтак, в судовому порядку підлягає захисту саме право на отримання земельної ділянки у власність.

У відповіді на відзив позивач наполягав на обґрунтованості позовних вимог та правильності своєї позиції. Звертає увагу на те, що відмова надана не у зв`язку з формуванням земельної ділянки, а внаслідок відсутності погодження органу місцевого самоврядування.

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач, у свою чергу, наполягав на правомірності своєї позиції.

Процесуальні дії, вчинені у справі.

Ухвалою від 12.10.2020 позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою від 02.11.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Встановлені судом обставини.

Позивач звернувся до відповідача із клопотанням від 04.08.2020 № ЗB-020.

У клопотанні, з посиланням на положення статей 116, 118, 121 та 122 Земельного кодексу України позивач просив надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою для одержання безоплатно у власність земельної ділянки для "01.03 Для ведення особистого селянського господарства» орієнтовною площею 2 га (кадастровий № :02:000:8109), яка розташована на території Житомирська область, Брусилівський район, Брусилівська селищна рада.

Позивав засвідчив, що ним не отримано безоплатно у власність земельну ділянку з цільовим призначенням, зазначеним у клопотанні, у межах норм, визначених статтею 121 Земельного кодексу України.

До клопотання додано бажане місце розташування земельної ділянки.

З доданої до позову роздруківки з Публічної кадастрової карти України вбачається, що земельна ділянка має площу 8.2199 га. Державна власність. Цільове призначення - 16.00 - землі запасу.

Згідно інформації про земельну ділянку (орієнтовна площа 2 га) кадастровий № :02:000 (а.с. 55), вона відноситься до земель сільськогосподарського призначення.

Згідно з рішенням Брусилівської селищної ради від 26.08.2020 № 1664 відмовлено у погодженні надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства (01.03), орієнтовна площа 2,0 га (кадастровий номер :02:000:8109), яка розташована на території Брусилівської селищної ради.

Наказом від 15.09.2020 № 6-7466/14-20-СГ відмолено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої на території Брусилівського району, за межами населеного пункту Брусилівської селищної ради, орієнтовною площею земельної ділянки 2,00 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (01.03), з таких підстав: недотримання вимог ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а саме відсутності рішення органу місцевого самоврядування про погодження або відмову у погодженні щодо надання Головним управлінням дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Станом на час розгляду справи в Публічній кадастровій карті України міститься наступна інформація щодо цієї земельної ділянки - Державна власність. Цільове призначення: 16.00 Землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам) землі запасу. Площа: 8.2199 га.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав.

Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

У частині 6 статті 79-1 ЗК України визначено, що формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про землеустрій»:

- проект землеустрою - сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом.

- технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування.

Відповідно до статті 25 цього ж Закону документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Видами документації із землеустрою є, зокрема: й) технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Таким чином, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок є різними за своєю суттю документами із землеустрою, не є тотожними за процедурою виконання цієї документації.

Тобто, згідно з ЗК України способами формування земельної ділянки, є, у порядку відведення земельної ділянки із земель державної, комунальної власності (за відсутності на даній частині земної поверхні сформованих та зареєстрованих земельних ділянок), шляхом поділу раніше сформованої земельної ділянки. На одній частині земної поверхні неможливим є існування двох одночасно зареєстрованих земельних ділянок, координати яких перетинаються, адже ч. 2 ст. 79 ЗК України встановлює, що право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий шар.

Отже, надання дозволу на розробку проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта. Натомість, коли йдеться про формування земельної ділянки з частини вже сформованого земельного масиву, що має кадастровий номер, її відведення відбувається на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки.

Відповідно до частини 2 статті 21 Закону України "Про Державний земельний кадастр" відомості про цільове призначення земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру: а) щодо категорії земель:

- на підставі відповідної документації із землеустрою, яка розробляється при формуванні земельних ділянок, - щодо земельних ділянок, які формуються;

- на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яким передбачена зміна її цільового призначення;

- на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель;

б) щодо виду використання земельної ділянки в межах певної категорії земель:

- на підставі відповідної документації із землеустрою, яка розробляється при формуванні земельних ділянок, - щодо земельних ділянок, які формуються;

- на підставі письмової заяви власника (користувача) земельної ділянки державної чи комунальної власності, - у разі зміни виду використання земельної ділянки (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони);

- на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яким передбачена зміна її цільового призначення.

Таким чином, зміна цільового призначення земельної ділянки може відбуватись на підставі відповідної документації із землеустрою, яка розробляється при формуванні земельних ділянок.

Відповідно до ст. 50 Закону України "Про землеустрій" проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

У статті 33 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Тож проект землеустрою та подальша відповідна процедура необхідні лише у разі: переведення земельної ділянки з однієї категорії, визначеної статтею 19 ЗК України, в іншу; зміни виду використання земельної ділянки в межах земель оборони; зміни виду використання земельної ділянки в межах земель сільськогосподарського призначення (окрім наданих для ведення ОСГ, які можуть використовуватись також для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення). Таку позицію висловлено у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 806/5308/15.

Підсумовуючи, слід зазначити, що у даному випадку земельна ділянка :02:000), яка вже сформована та з якої позивач просив виділити 2 га, має площу 8.2199 га та є єдиним масивом, перебуває у державній власності з цільовим призначенням - землі запасу, а відтак, з урахуванням встановлених судом обставин, слід дійти висновку, що формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні без зміни їх цільового призначення здійснюється за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, а не за проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, що у свою чергу свідчить про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача від 04.08.2020 (а.с. 16) та про відсутність підстав задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою.

У даному випадку суд вважає правильними доводи відповідача, який зазначає, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта. Той же час, коли йдеться про формування земельної ділянки з частини вже сформованого земельного масиву, що має кадастровий номер, її відведення відбувається на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки.

Наведений вище висновок суду відповідає правовим позиціям Верховного Суду, сформульованим у постановах від 04 травня 2020 по справі №802/1539/17-а, від 25.11.2019 року по справі № 823/1178/17, від 21.08.2018р. (справа №823/1179/17) та від 03.10.2019р. (справа №823/1172/17).

У даному випадку наявне мотивування оскаржуваного рішення не змінює його наслідків, а також наведених вище висновків суду, не є підставою для скасування рішення та зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою.

Посилання позивача на висновки Верховного Суду в інших справах, на думку суду, є помилковим з огляду на відмінність обставин.

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Відтак, дослідивши всі матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись статтями 6, 72-77, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 КАС України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 292, 293, 295, 296 КАС України з урахуванням положень п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України та п. 3 Розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України (в редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX).

Суддя О.А. Кармазін