Справа № 640/22615/20
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2021-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач Губська Л.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Кондраток А.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Варвася Д.О.,

представника відповідача Тарасенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив:

- визнати протиправним і скасувати наказ Голови Державної прикордонної служби України від 18.08.2020 №803-ОС в частині розірвання контракту та звільнення генерал-майора ОСОБА_1 (Р-937845) з військової служби в запас;

- визнати протиправним і скасувати наказ Голови Державної прикордонної служби України від 20.08.2020 №815-ОС в частині виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу та всіх видів забезпечення;

- поновити його на посаді директора Департаменту апаратної роботи та комунікацій Адміністрації Державної прикордонної служби України;

- стягнути з Адміністрації Державної прикордонної служби України на його користь середній розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з дня звільнення з військової служби і до дня фактичного поновлення на посаді;

- зобов`язати Адміністрацію Державної прикордонної служби України подати суду звіт про виконання рішення суду у встановлений судом строк з моменту його виконання; здійснити розподіл судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив вимоги законодавства під час звільнення позивача у зв`язку з непридатністю до військової служби на підставі свідоцтва про хворобу, висновки якого є сумнівними. Вважає, що до цього свідоцтва внесені недостовірні дані з метою створення додаткової підстави для розірвання з ним контракту та звільнення з військової служби. Також вказує, що відповідачем порушено процедуру звільнення, оскільки його письмово не попереджено про наступне звільнення у місячний строк, не доведено до його відома висновок військово-лікарської комісії, не враховано законодавчі приписи щодо можливості військовослужбовця, визнаного непридатним до військової служби, за його зверненням, продовжити військову службу за контрактом, не направлено на повторний медичний огляд, оскільки з моменту видачі свідоцтва про хворобу минув майже рік, не забезпечено можливості реалізувати право на обрання підстави звільнення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 січня 2021 року у задоволені адміністративного позову відмолено, при цьому суд виходив з того, що висновок відповідної військово-лікарської комісії про непридатність позивача до військової служби правильно оформлений свідоцтвом про хворобу і в даному випадку є підставою для його звільнення з військової служби.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам, просить судове рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги загалом аналогічні тим, що викладені в позові, крім того, апелянт наголошує, що суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку, що на даний момент в України триває мирний час, а отже оформлення висновку Госпітальної військово-лікарської комісії свідоцтвом про хворобу є таким, що суперечить чинному законодавству України. Крім того, позивач зазначає, що суд першої інстанції помилково розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження, що , в свою чергу, є самостійною підставою для скасування судового рішення.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.

В судовому засіданні позивач та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали, наполягали на її задоволенні, в той час, як представник відповідача проти цього заперечував, просив рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Так, судом установлено і підтверджується матеріалами справи, що генерал-майор ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом в Адміністрації Державної прикордонної служби України на посаді директора Департаменту апаратної роботи та комунікацій Адміністрації Держприкордонслужби.

Відповідно до директиви Адміністрації Держприкордонслужби від 07.08.2019 № 48 ДСК «Про оптимізацію Адміністрації Державної прикордонної служби України», якою затверджено та введено в дію новий штат Адміністрації Держприкордонслужби № 123 ДСК, скорочено Департамент апаратної роботи Державної прикордонної служби України та комунікацій і відповідно посаду директора цього департаменту, яку обіймав позивач.

Наказом Голови Держприкордонслужби від 09.09.2019 №904-ОС позивача зараховано в розпорядження Голови Держприкордонслужби.

Наказом Голови Держприкордонслужби від 11.11.2019 № 1130-ОС позивача, який перебував у розпорядженні Голови Держприкордонслужби (остання займана штатна посада директор Департаменту апаратної роботи та комунікацій Адміністрації Держприкордонслужби) звільнено з військової служби у запас на підставі п. п. «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів у разі неможливості їх використання на службі) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з правом носіння військової форми одягу.

Відповідно до наказу Голови Держприкордонслужби від 15.11.2019 № 1169-ОС позивач, який перебував у розпорядженні Голови Держприкордонслужби, звільнений з військової служби в запас Збройних Сил України наказом Голови Держприкордонслужби від 11.11.2019 № 1130-ОС за п.п. «г» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу.

З 15.11.2019 позивача виключено зі списків особового складу та направлено на військовий облік до Шевченківського районного в м. Києві військового комісаріату.

Разом з тим, на підставі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2020 у справі №640/24771/19, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.11.2020, наказом Голови Держприкордонслужби від 17.08.2020 №798-ОС ОСОБА_1 поновлено на посаді директора Департаменту апаратної роботи Адміністрації Держприкордонслужби з 12.11.2019 та продовжено строк дії контракту про проходження військової служби в Держприкордонслужбі на строк вимушеного прогулу.

Зважаючи, що станом на 17.08.2020 посада директора Департаменту апаратної роботи Адміністрації Держприкордонслужби була скорочена, наказом Голови Держприкордонслужби від 17.08.2020 №799-ОС позивача зараховано у розпорядження Голови Держприкордонслужби.

У подальшому, наказом Голови Держприкордонслужби від 18.08.2020 №803-ОС розірвано контракт, укладений з позивачем, та звільнено його з військової служби на підставі п.п. «б» (за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час), п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в запас.

Підставою для звільнення слугувало свідоцтво про хворобу від 11.10.2019 №605/736 та подання про звільнення.

Наказом Голови Держприкордонслужби від 20.08.2020 №815-ОС позивача:

- виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення;

- надано йому невикористану щорічну відпустку за 2020 рік тривалістю 46 календарних днів та виплачено грошову компенсацію за 14 календарних днів невикористаної відпустки як учаснику бойових дій за 2020 рік;

- вказано, що він уважається таким, що розрахувався у зв`язку зі звільненням з військової служби, про надання йому допомоги на оздоровлення за 2020 рік;

- направлено його на військовий облік до Шевченківського районного у місті Києві військового комісаріату;

- остаточний розрахунок вирішено здійснити після набрання законної сили рішенням суду у справі №640/24771/19.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень довів правомірність своїх дій та рішень.

Проте, колегія суддів не може повною мірою погодитись з таким судовим рішенням з огляду на наступне.

Так, приписами ч. 1 ст. 6, ст. 7 Закону України «Про Державну прикордонну службу» та Положення «Про Адміністрацію Державної прикордонної служби України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №533, визначено, що Адміністрація Державної прикордонної служби України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні.

Відносини, що виникли між державою та громадянином у зв`язку з виконання ним конституційного обов`язку щодо військової служби регулюються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Положенням «Про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України», Статутами Збройних Сил України тощо.

29.12.2009 Указом Президента України №1115/2009 затверджено Положення «Про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України» (далі Положення №1115).

Це положення визначає порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України у мирний час та особливості проходження військової служби в особливий період.

Громадяни проходять військову службу в Держприкордонслужбі у добровільному порядку або за призовом (ч.2 Положення №1115).

Підпунктом «б» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII) визначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час, за винятком випадків, визначених положеннями про проходження громадянами України військової служби.

Аналогічна норма міститься в п.п. 1 п. 267 Положення №1115.

Так, в п. 274 цього Положення зазначено, що військовослужбовці, які визнані військово-лікарською комісією непридатними або обмежено придатними до військової служби, підлягають звільненню з військової служби за станом здоров`я у місячний строк після отримання органом Держприкордонслужби, в якому вони проходять військову службу, відповідного висновку.

Пунктом 275 Положення №1115 визначено, що після отримання органом Держприкордонслужби висновку військово-лікарської комісії про непридатність військовослужбовця до військової служби документи щодо звільнення цього військовослужбовця з військової служби негайно оформляються та подаються за підпорядкованістю посадовій особі, яка має право видавати наказ про його звільнення з військової служби, для видання відповідного наказу.

Висновок військово-лікарської комісії про обмежену придатність військовослужбовця до військової служби, що надійшов до органу Держприкордонслужби, невідкладно доводиться до відома військовослужбовця під розписку. Військовослужбовець письмово попереджається про звільнення з військової служби у місячний строк. Документи щодо звільнення такого військовослужбовця з військової служби оформляються та подаються за підпорядкованістю посадовій особі, яка має право видавати наказ про його звільнення з військової служби, для видання відповідного наказу.

З матеріалів справи вбачається, що 29.10.2019 до Держприкордонслужби разом із листом Головного військово-медичного клінічного центру (Центрального клінічного госпіталя) від 28.10.2019 №301599 надійшло свідоцтво про хворобу від 11.10.2019 №605/736, в пункті 13 якого зазначено про непридатність позивача до військової служби у мирний час та обмежену придатність у воєнний час.

Вказане свідоцтво стало підставою для винесення відповідачем спірного наказу від 18.08.2020 №803-ОС про припинення (розірвання) з позивачем контракту та звільнення його з військової служби в запас.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про наявність протиправної поведінки суб`єкта владних повноважень в цій частині з огляду на наступне.

Так, Наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 06.05.2009 № 333 затверджено Положення про проходження медичного огляду у Державній прикордонній службі України (далі Положення № 333).

Згідно з пунктом 3 глави 11 розділу ІІІ цього Положення при медичному огляді військовослужбовців та інших контингентів ВЛК приймаються постанови такого змісту:

1) придатний:

до військової служби;

до військової служби за контрактом;

2) непридатний:

до військової служби з виключенням з військового обліку;

до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час (на воєнний час приймається постанова «Обмежено придатний до військової служби»);

до військової служби за контрактом;

Відповідно до пунктів 4 11 глави 13 розділу ІІІ Положення №333 свідоцтво про хворобу в мирний час складається на всіх військовослужбовців, визнаних непридатними, зокрема, до військової служби в мирний час, обмежено придатними у воєнний час. У всіх інших випадках у мирний час постанова ВЛК оформляється довідкою ВЛК.

Законом України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII (далі Закон № 1932-XII) визначає такі поняття:

особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій;

воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

З 17.03.2014 після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні діє особливий період.

Частиною 3 статті 4 Закону 1932-XII визначено, що з моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.

Тобто, оскільки в країні не було оголошену воєнного стану, вважається, що триває мирний час, складовою якого в такому випадку є особливий період.

Таким чином колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що висновок про непридатність позивача до військової служби у мирний час та обмежену придатність у воєнний час вірно оформлений свідоцтвом про хворобу.

Разом з тим, вказане свідоцтво відповідно до приписів законодавства мало бути реалізоване протягом місяця як передбачено пунктом 18 глави 13 розділу ІІІ Положення №333.

Так, в цьому пункті зазначено, що постанова ВЛК про ступінь придатності військовослужбовця до військової служби чинна протягом 12 місяців з моменту проведення медичного огляду.

Постанови ВЛК щодо військовослужбовців, які визнані непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку або непридатними до військової служби у мирний час, обмежено придатними у воєнний час, повинні бути реалізовані у місячний строк після надходження висновку ВЛК до органу Держприкордонслужби, у якому вони проходять військову службу. Військовослужбовці, які визнані обмежено придатними до військової служби, можуть бути залишені на військовій службі відповідно до Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115.

Якщо постанова ВЛК не реалізована та в стані здоров`я оглянутого незалежно від строку за його заявою або висновками лікарів закладів охорони здоров`я виникли зміни, проводиться повторний медичний огляд.

Як установлено судом і не є спірним, свідоцтво про хворобу видано 11.10.2019, а застосовано воно як підстава для звільнення позивача з військової служби 18.08.2020 року.

Відповідач наголошує, що поважною причиною для незастосування цього свідоцтва протягом місяця з дня його складення було звільнення позивача в листопаді 2019 року і його поновлення на посаді за рішенням суду лише в серпні 2020 року.

З цього приводу колегія суддів звертає увагу на те, що Положенням № 333 не передбачені будь-які причини незастосування постанови ВЛК у місячний термін, отже, як вірно наголошує апелянт, відповідач повинен був перед звільненням направити позивача на повторний медичний огляд.

Таким чином, відповідач видаючи наказ від 18.08.2020 № 803-ОС про розірвання контракту та звільнення генерал-майора ОСОБА_1 (Р-937845) з військової служби в запас на підставі свідоцтва про хворобу від 11.10.2019 № 605/736, діяв всупереч нормам чинного законодавства, тому даний наказ є протиправним і підлягає скасуванню.

Щодо визнання протиправним і скасування наказу Голови Держприкордонслужби від 20.08.2020 №815-ОС в частині виключення його зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, в цій частині суд першої інстанції не прийняв до розгляду заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог зазначивши, що дана заява фактично є заявою про зміну предмету позову.

Щодо позовної вимоги про поновлення на посаді директора департаменту апаратної роботи та комунікацій Адміністрації Держприкордонслужби і стягнення у зв`язку з цим середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції вірно вказав, що наказ Голови Держприкордонслужби від 17.08.2020, яким позивача звільнено з цієї посади, він у даному позові не оскаржує.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції рішення ухвалено при неповному з`ясуванні усіх обставин справи та з помилковим застосуванням норм матеріального права, тому воно підлягає скасуванню в частині.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права у зв`язку з розглядом даної справи за правилами спрощеного позовного провадження, а не у загальному провадженні, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно з приписами ст. 12 КАС України, адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років»; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених ч. 1 ст. 266 1 цього Кодексу.

Умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 12 Кодексу, справами незначної складності є справи щодо, зокрема, прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище

Колегія суддів, погоджується з доводами позивача, що оскільки він має звання вищого офіцерського складу, дана справа не є справою незначної складності, проте вона не підпадає під категорію спорів, які виключно розглядаються за правилами загального позовного провадження в розумінні ч.4 ст. 12 КАС України.

При цьому, частиною другою статті 257 КАС України визначено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

В свою чергу, в ч.4 ст. 257 КАС України зазначено, що за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, на погляд судової колегії, суд першої інстанції, розглянувши дану справу у спрощеному провадженні з викликом сторін, норми процесуального Закону не порушив, тому пункт сьомий частини третьої статті 317 КАС України, яким передбачено обов`язкове скасування судового рішення у разі розгляду за правилами спрощеного позовного провадженні справи, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, на чому наполягає апелянт, застосуванню не підлягає.

Відповідно до ч.ч. 6,7 ст. 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Доказів понесених витрат на правничу допомогу позивачем до суду не надано та до закінчення судових дебатів про їх подання суду не заявлено, тому вимоги позивача щодо розподілу судових витрат суд залишає без розгляду.

Керуючись ст.ст. 139, 242, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 січня 2021 року скасувати в частині відмови в задоволені позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування Наказу Голови Державної прикордонної служби України № 803-ОС від 18.08.2020 в частині розірвання контракту та звільнення з військової служби в запас генерал-майора ОСОБА_1 (Р-937845).

Позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати Наказ Голови Державної прикордонної служби України № 803-ОС від 18.08.2020 в частині розірвання контракту та звільнення з військової служби в запас генерал-майора ОСОБА_1 (Р-937845).

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Постанова в повному обсязі складена і підписана 07.06.2021 року.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова