Справа № 120/1369/21-а
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2021-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

13 травня 2021 р. Справа № 120/1369/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Альчука М.П.,

за участю секретаря судового засідання: Марисік В.Ю.

представника позивача: Комара О.Г.

представника відповідача: Дубіцької Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: головного управління ДПС у Вінницькій області

про: визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 26.11.2021 року № 0 про донарахування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 1020 грн. за несвоєчасне подання податкових декларацій про майновий стан і доходи фізичної особи за 2017-2019 роки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що подання відповідних декларацій проводилося позивачем, який не має статусу фізичної особи-підприємця, не на виконання вимог податкового законодавства щодо діяльності фізичних осіб-підприємців, а на виконання вимог закону та створеної контролюючим органом ситуації, з метою списання неіснуючої за ним заборгованості з ЄСВ в облікових даних інформаційної системи органу доходів і зборів. Вказує на те, що відсутність офіційного підтвердження його статусу, як фізичної особи-підприємця, виключає можливість здійснення ним підприємницької діяльності, отримання доходів, та фактичної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування з відповідним статусом, в тому числі і щодо подачі відповідної звітності.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує щодо задоволення позову та посилається на те, що ФОП ОСОБА_1 перебуває на податковому обліку в Головному управлінні ДПС у Вінницькій області з 04.12.2001 року, здійснював свою діяльність на загальній системі оподаткування, з 29.07.2020 року подав заяву про припинення підприємницької діяльності, 03.08.2020 року подав податкові декларації про майновий стан і доходи за 2017-2019 роки із порушенням граничних строків подання, що є наслідком фінансової відповідальності.

Позивач надав відповідь на відзив відповідача, де вказує, що для списання заборгованості згідно п. 9-15 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та з підстав того, що відомості стосовно позивача, як фізичної особи-підприємця, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців до 23.07.2020 року були відсутні, саме 23.07.2020 року ним було подано державному реєстратору дві заяви - одну про реєстрацію фізичної особи-підприємцем, іншу - про припинення вказаної діяльності.

За вказаними заявами, державним реєстратором 23.07.2020 року, внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запис № 006997 про проведення державної реєстрації та запис № 2069977 про припинення підприємницької діяльності.

Відтак про зазначенні дії повідомлено контролюючий орган, тому коли позивач подавав звітність, за несвоєчасне подання якої його було оштрафовано, ОСОБА_1 вже не мав статусу підприємця, що в свою чергу підтверджує протиправність застосування оскаржуваного штрафу.

Ухвалою від 26.02.2021 року відкрито провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального провадження.

Під час розгляду справи по суті позивач позов підтримав повністю, просив суд його задовольнити з мотивів, що у ньому наведені.

Представник відповідача в судовому засіданні, проти задоволення позову заперечив та просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами докази, оцінивши фактичні обставини, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для вирішення справи суд встановив наступне.

04.05.1995 року ОСОБА_1 був зареєстрований в якості суб`єкта підприємництва.

До 01.07.2004 року питання державної реєстрації фізичних осіб-підприємців регулювалось Законом України "Про підприємництво" та постановою КМУ від 25.05.1998 року № 740 "Про порядок державної реєстрації суб`єктів підприємницької діяльності". Скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи здійснювалось шляхом виключення його з Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності.

Після набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", усі фізичні особи-підприємці, створені до 01.07.2004 року, мали подати державному реєстратору заяви про державну реєстрацію включення відомостей про фізичну особу-підприємця до Єдиного державного реєстру, позивач бажання продовжувати підприємницьку діяльність не виявив та, як наслідок не подавав заяву про державну реєстрацію відомостей про фізичну особу-підприємця.

07.11.2018 року податковим органом прийнято вимогу про сплату недоїмки № Ф-6214-17, відповідно до якої позивачу нараховано недоїмку по сплаті єдиного внеску в сумі 15819,54 грн. за 2017 рік та за 9 місяці 2018 року.

Дану недоїмку позивач оскаржив до ДФС України, за наслідками розгляду скарги, 13.12.2018 року прийнято рішення № 19695/Л/99-99-11-05-02-25, яким скаргу позивача задоволено, недоїмку скасовано та визнано відкликаною з дня її прийняття.

В подальшому, 19.09.2019 року податковим органом прийнято недоїмку № Ф-6214-17, відповідно до якої позивачу нараховано борг по сплаті ЄСВ в сумі 23785,08 грн.

Зазначену вимогу, позивач також оскаржив до ДПС України, яку рішенням від 04.11.2019 року № 8145/6/99-00-08-06-01, скасовано та вирішено вважати відкликаною, та зобов`язано ГУ ДПС у Вінницькій області привести у відповідність облікові дані інформаційної системи органу доходів і зборів платника та дані інтегрованої картки платника податків.

З метою з`ясування виконання прийнятих рішень ДПС України за результатами скарг, позивач звернувся з листом від 27.11.2019 року до відповідача, на що отримав відповідь від 26.12.2019 року № 6564/Л/02-32-02-01, якою повідомлено що на підставі інформації наданої ГУПФУ у Вінницькій області встановлено, що позивач перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду, як платник єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування з 12.03.2002 року по січень 2019 року.

26.06.2020 року позивач звернувся до податкового органу із запитом щодо можливості скористатися положенням ЗУ "Про внесення змін до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо усунення дискримінації за колом платників.

У відповіді податковий орган від 23.07.2020 року № 18030/Л/02-32-10-01 роз`яснено порядок застосування п. 9-15 ЗУ № 2464, згідно якого необхідно подати заяву до державного реєстратора щодо припинення підприємницької діяльності та заяву до податкового органу про списання сум недоїмки.

Для списання заборгованості згідно п. 9-15 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", з підстав відсутності відомостей відносно позивача, як фізичної особи підприємця, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців до 23.07.2020 року, цього ж дня, позивач подав державному реєстратору дві заяви - одну про реєстрацію фізичною особою-підприємцем, іншу - про припинення даної діяльності.

23.07.2020 року державним реєстратором внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запис № 0069997 про проведення державної реєстрації та запис № 2069997 про припинення підприємницької діяльності.

03.08.2020 року позивач на виконання вимог п. 9-15 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" подав до податкового органу необхідну податкову звітність та звітність по єдиному внеску.

04.08.2020 року позивач також подав заяву про списання заборгованості по ЄСВ.

15.09.2020 року позивач звернувся до контролюючого органу з листом в якому просив проінформувати його про результати розгляду поданої ним заяви від 15.08.2020 року.

За результатами розгляду листа, контролюючий орган надав відповідь від 22.09.2020 року № 21651/Л/02-32-04-20, у якому зазначено, що списано борг в сумі 31371,56 грн. станом на 18.09.2020 року, однак по єдиному внеску рахується борг в сумі 1039,60 грн.

01.10.2020 року позивач знову звернувся до контролюючого органу з листом у якому просив надати інформацію стосовно суми боргу, яка обліковується за ним.

Листом від 08.10.2020 року № 22860/Л/02-32-04-20, податковий орган повідомив, що за період березень-травень 2020 року особи звільненні від нарахування та сплати єдиного внеску.

03.11.2020 року позивачем отримано акт перевірки, яким зафіксовано несвоєчасність подання позивачем податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2017-2019 роки.

16.11.2020 року позивачем до контролюючого органу направлено заперечення на вказаний акт.

Відповідач листом від 25.11.2020 року № 25998/Л/02-32-04-20 повідомив, що доводи позивача зазначенні у запереченні не спростовують висновків камеральної перевірки тому таке заперечення залишається без задоволення.

26.11.2020 року податковим органом винесено податкове повідомлення рішення № 0 на суму 1020 грн, яке позивач отримав 01.12.2020 року, що підтверджується матеріалами справи.

04.12.2020 року позивачем було направлено до ДПС України скаргу на податкове повідомлення-рішення від 26.11.2020 року.

За результатами розгляду скарги позивача податковим органом винесено рішення від 15.01.2021 року № 852/6/99-00-06-01-04-06, яким ППР прийняте ГУ ДПС у Вінницькій області залишено без змін, а скаргу позивача без задоволення.

Не погоджуючись з вказаною вимогою, позивач звернувся до суду.

Вирішуючи питання застосування до спірних правовідносин норм матеріального права та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати визначає Закон України від 08 липня 2010 року №2464-VІ "Про збір та облік єдиного внеску за загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Платниками єдиного внеску відповідно до пунктів 4 та 5 частини першої статті 4 Закону № 2464 є фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та особи, які провадять незалежну професійну діяльність.

Базою нарахування єдиного внеску для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 Закону № 2464, є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладанню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. З 2017 року у разі, якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такі платники зобов`язані визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленого, цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (пункт 2 частини першої статті 7Закону № 2464 в редакції Закону № 1774).

За правилами п. 9-15 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", який внесений Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо усунення дискримінації за колом платників" від 13 травня 2020 року № 592-ІХ, підлягають списанню за заявою платника та у порядку, визначеному цим Законом, несплачені станом на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо усунення дискримінації за колом платників" з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом, суми недоїмки, нараховані платникам єдиного внеску, зазначеним у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, за період з 1 січня 2017 року до дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо усунення дискримінації за колом платників", а також штрафи та пеня, нараховані на ці суми недоїмки, у разі якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та за умови подання протягом 90 календарних днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо усунення дискримінації за колом платників": а) платниками, зазначеними у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), - державному реєстратору за місцем знаходження реєстраційної справи фізичної особи - підприємця заяви про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності та до податкового органу - звітності відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону за період з 1 січня 2017 року до дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо усунення дискримінації за колом платників". Зазначена звітність подається платником виключно у випадку, якщо вона не була подана раніше.

Таким чином, слід зазначити, що вказаний порядок можливо застосувати до платника податків за умови відсутності доходів у платника податків, та подачі останнім до 31.08.2020 державному реєстратору заяви про припинення підприємницької діяльності, та заяви податковому органу в порядку передбаченому пунктом 5 розділу І вказаного Закону N 592, про прийняття податковим органом рішення про списання суми заборгованості (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску з 01.01.2017 по 03.06.2020, а також - звітності відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону за період з 01.01.2017 до 03.06.2020. Зазначена звітність подається платником виключно у випадку, якщо вона не була подана раніше (пункт 9-15 Закону).

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платник єдиного внеску зобов`язаний подавати звітність та сплачувати до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю.

Відповідно до пункту 1 розділу II Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 № 435 звіт до органів доходів і зборів подається страхувальником або відповідальною особою страхувальника за основним місцем взяття на облік як платника єдиного внеску в органах доходів і зборів у тому числі засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації ЕЦП відповідальних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Позивачем на виконання покладеного на нього обов`язку щодо подання звіту до органів доходів і зборів, направлено податкову звітність та звітність по єдиному внеску за 2017-2019 роки.

Як встановлено судом, подання відповідних декларацій проводилося позивачем, який не має статусу фізичної особи-підприємця, не на виконання вимог податкового законодавства щодо діяльності фізичних осіб-підприємців, а на виконання вимог закону та створеної контролюючим органом ситуації, з метою списання неіснуючої за ним заборгованості з ЄСВ в облікових даних інформаційної системи органу доходів і зборів згідно п. 9-15 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", саме 23.07.2020 року позивачем подано державному реєстратору дві заяви - одну про реєстрацію фізичної особи-підприємцем, іншу - про припинення вказаної діяльності. На підставі чого й було подано декларації про майновий стан та доходи на адресу відповідача.

Пунктом 46.1. статті 46 ПК України встановлено, що податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючим органам у строки, встановлені законом, на підставі якою здійснюється нарахування та/або сплата грошового зобов`язання, у тому числі податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку, а також суми нарахованого єдиного внеску.

Пунктом 110.1 ст. 110 ПК України встановлена відповідальність за порушення платників податків.

Пунктом 179.1 статті 179 11К України встановлено, що платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу.

Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", (далі - Закон № 755) визначено, що державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, і громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій. передбачених цим Законом.

Пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону № 755 визначено, що Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр) - єдина державна Інформаційна система, що убезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та подання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формувань, що не мають статусу юридичної особи.

Частиною 1 статті 3 Закону № 755 встановлено, що його дія поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності та підпорядкування, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб підприємців.

Частиною 9 статті 4 Закону № 755 встановлено, що фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Наведеними положеннями законодавства однозначно встановлено обов`язок подання податкової декларації, так і відповідальність за її неподання має лише платник такого податку, в даному випадку фізична особа-підприємець, а також що фізична особа позбавляється статусу ФОП з дати внесення до ЄДР запису про припинення підприємницької діяльності.

Наведеними положеннями ПК України встановлено, що обов`язок подання податкової декларації закріплено за платником такого податку, яким позивач не являється, що не заперечується відповідачем.

Відтак, застосування до позивача штрафних санкцій за порушення строків подання податкових декларацій про майновий стан порушує норми чинного законодавства, що в свою чергу підтверджує протиправність застосування до позивача такого штрафу.

Водночас, надаючи оцінку оскаржуваному документу, суд звертає увагу на правову позицію Європейського суду з прав людини щодо відповідальності держави щодо виконання власних повноважень.

Питання тлумачення та застосовування національного законодавства є, перш за все, компетенцією національних органів влади. Проте Суд повинен перевірити, чи породжує спосіб тлумачення та застосування національного законодавства наслідки, що відповідають принципам Конвенції, як вони тлумачаться у світлі практики Суду (п.41 рішення Європейського Суду з прав людини по справі "Будченко проти України", рішення у справі "Скордіно проти Італії"

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини закон має відповідати якісним вимогам, насамперед вимогам "доступності", "передбачуваності" та "зрозумілості"; громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку; норма не може розглядатися як "закон", якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку; громадянин повинен мати можливість передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія.

Крім того, у п. п. 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява №29979/04 проаналізовано поняття "належне урядування".

Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Виходячи з викладеного, а також встановлених обставин даної справи, суд дійшов до висновку про те, що прийняте податкове повідомлення-рішення від 26.11.2020 року № 0, є протиправним, а також прийняте без дотримання принципу "належного урядування", відтак позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У зв`язку з цим відповідачем не доведено суду, що він діяв у межах повноважень, у спосіб та в порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент. номер НОМЕР_1 ) до головного управління ДПС у Вінницькій області (м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 7, ЄДРПОУ ВП: 44069150).

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 26.11.2020 року № 0.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 908 грн. за рахунок бюджетних асигнувань головного управління ДПС у Вінницькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Альчук Максим Петрович