Справа № 420/3625/21
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2021-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3625/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бойко О.Я.,

за участі:

секретаря судового засідання Белінського Г.В.,

представника відповідача Коліогло П.П.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги від 03.02.2021 № Ф-15327-53, вирішив адміністративний позов задовольнити частково.

І. Суть спору:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом позивача, ОСОБА_1 , до відповідача, Головного управління Державної податкової служби в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги від 03.02.2021 № Ф-15327-53, в якому позивач просить:

- визнати протиправною та скасувати Вимогу Головного управління Державної податкової служби в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) від 03 лютого 2021 року № Ф-15327-53, відповідно до якої ГУ ДПС в Одеській області вимагає від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сплатити (недоїмку, штраф, пеню) в сумі 37 180 гривень 14 копійок протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання цієї вимоги, у порядку визначеному ч.4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

ІІ. Аргументи сторін

(а) Позиція позивача

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що вимогу ГУ ДПС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) вважає протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Представник позивача зазначає, що законом № 2464-VI не врегульовано відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та здійснення підприємницької діяльності. Із системного аналізу його норм вбачається, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхового внеску.

Представник позивача вказує, що у період, за який нараховано борг, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за позивача сплачував роботодавець, що виключає його обов`язок додатково сплачувати єдиний внесок як фізична особа-підприємець.

У відповіді на відзив позив представник позивача зазначив, що доводи відповідача жодним чином не спростовують ті обставини, що при прийнятті відносно позивача оскаржуваної вимоги про сплату судового боргу (недоїмки) відповідач діяв в порядку, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України.

Представник позивача вказує, що враховуючи наведені правові підстави, викладені у позовній заяві та надані докази, відповідач мав законні підстави встановити борг (недоїмку) у розмірі 8071 грн 36 коп., а не 37180 грн 14 коп.

(б) Позиція відповідача

05.04.2021 відповідач до суду надав відзив на адміністративний позов в якому заперечував проти позовної вимоги, просив у задоволенні адміністративного позову відмовити. Відповідач зазначав, що частиною 44 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» звільнено від сплати за себе єдиного внеску тільки фізичних осіб-підприємців, у тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу, такі особи можуть бути платниками єдиного внеску винятково за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідач зазначив, що позивач не надав аргументування щодо незаконності нарахування ЄСВ у загальній сумі 8071,36 грн.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

15.03.2021 суд ухвалою відкрив провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та призначив.

22.03.2021 суд ухвалою задовольнив клопотання представника позивача та здійснив перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначив судове засідання на 21.04.2021 о 10 год. 30 хв.

21.04.2021 суд протокольною ухвалою закрив підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті на 26.05.2021 о 10 год. 30 хв.

IV. Обставини, встановлені судом

Позивач з 30 березня 2021 року зареєстрований як фізична особа-підприємець відповідно до запиту з веб-порталу Міністерства юстиції України про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

З 18 жовтня 2016 року по теперішній час позивач перебуває у трудових відносинах з ТОВ «АТП-15107» (найманий працівник на умовах трудового договору). Відповідно до п.1.ч.1. ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» за позивача здійснював сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування роботодавець.

Станом на 31.01.2020 в інтегрованій картці платника податків позивача рахувалась заборгованість у сумі 37 180,14 грн. На підставі цих даних, а також відповідно до статті 25 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та п.4 розділу VI «Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відповідач сформував вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 03.02.2021 № Ф-15327-53.

26.02.2021 позивач отримав вимогу ГУ ДПС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) від 03.02.2021 № Ф-15327-53, відповідно до якої відповідач вимагає сплатити (недоїмку, штраф, пеню) в сумі 37 180 гривень 14 копійок протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання цієї вимоги у порядку, визначеному ч. 4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до довідки ОК-5 (а.с.20-21) роботодавець не сплачував за позивача, у зв`язку зі звільненням, єдиний соціальний внесок у періоди: вересень-листопад 2019 року (2754,18 грн), червень-серпень 2020 року (3117,18 грн), вересень-жовтень 2020 року 2200 грн, у загальній сумі 8071,36 грн.

V. Джерела права та висновки суду.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить до часткового задоволення. Свій висновок вмотивовує наступним чином.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI ( далі Закон № 2464-VI).

Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (частина друга статті 2 Закону № 2464-VI).

Пунктами 2 і 6 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI визначено, що єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

01 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 1774-VIII), яким було внесено зміни, зокрема, до пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ щодо нарахування єдиного внеску його платниками.

Так, відповідно до абзаців першого та другого пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ (у редакції Закону № 1774-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій») єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Згідно з абзацами першим, третім - п`ятим частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:

- застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

- страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI, на момент виникнення спірних правовідносин, не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов, розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок зі сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Суд дійшов висновку, що інше тлумачення норм Закону №2464-VI, яке використовує відповідач, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19), а також підтримана постановою від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19).

Отже, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то, в розумінні Закону № 2464-VI, позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець, тому додатково сплачувати єдиний соціальний внесок як фізичній особі-підприємцю у позивача не було обов`язку.

Однак, суд встановив, що роботодавець не сплачував єдиний соціальний внесок, у зв`язку зі звільненням позивача, у періоди: вересень-листопад 2019 року (2754,18 грн), червень-серпень 2020 року (3117,18 грн), вересень-жовтень 2020 року 2200 грн, у загальній сумі 8071,36 грн. Представник позивача у відповіді на відзив також не заперечив той факт, що відповідач мав законні підстави встановити борг (недоїмку) у розмірі 8071,36 грн. Факт несплати підтверджується довідкою ОК-5 (а.с.20-21).

Таким чином, суд дійшов висновку, що у позивача за вказані періоди: вересень-листопад 2019 року (2754,18 грн), червень-серпень 2020 року (3117,18 грн), вересень-жовтень 2020 року 2200 грн, у загальній сумі 8071,36 грн, був обов`язок зі сплати ЄСВ, а тому вимога Головного управління Державної податкової служби в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) від 03 лютого 2021 року № Ф-15327-53 у цій частині є обґрунтованою та законною.

VI. Судові витрати

При поданні позовної заяви до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 908 грн. Даний факт підтверджується квитанцією від 09.03.2021 № 53442 (а.с.12). З урахуванням висновку суду про часткове задоволення позову, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Адже відповідно до ч.3 статті 139 КАС України: «При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору».

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у сумі 600 (шістсот) грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст 2, 139, 244-246 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби в Одеській області від 03.02.2021 № Ф-15327-53 в частині вимог від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сплати боргу в сумі 29 108,78 (двадцять дев`ять тисяч сто вісім гривень сімдесят вісім копійок) грн.

3. Стягнути з Головного управління Державної податкової служби в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача, ОСОБА_1 , судові витрати у сумі 600 (шістсот) грн.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач Головне управління Державної податкової служби в Одеській області, , адреса: 65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5

Повний текст рішення складений та підписаний 07 червня 2021 року.

Суддя О.Я. Бойко