Справа № 440/2376/21
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2021-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2021 року м. ПолтаваСправа № 440/2376/21
Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Ясиновського І.Г., розглянувши за правилами загального позовного провадження у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської районної у м. Полтаві ради, виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

18 березня 2021 року ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Київської районної у м. Полтаві ради (надалі по тексту - відповідач1), відповідно до якої просить:

стягнути з Київської районної у м. Полтаві ради на користь ОСОБА_1 допомогу на оздоровлення у розмірі середньомісячного заробітку;

стягнути з Київської районної у м. Полтаві ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні;

стягнути з Київської районної у м. Полтаві ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20000 грн /з урахуванням уточненої позовної заяви, наданої 22 березня 2021 року, а.с. 19-24/.

Ухвалою суду від 23 березня 2021 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з невідповідністю її вимогам статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

31 березня 2021 року позивачем надано до суду документи, якими усунуто недоліки позовної заяви, визначені ухвалою суду від 23 березня 2021 року, шляхом надання позовної заяви, відповідно до якої вказано ідентифікаційний код відповідача /а.с. 28-32/.

Позовні вимоги вмотивовані протиправною невиплатою відповідачем допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячного заробітку, нарахування та виплата якої вирішена Розпорядженням від 21.01.2021 №6-п. Зазначає, що посилання відповідача на таку підставу невиплати матеріальної допомоги, як неприйняття рішення про місцевий бюджет на 2021 рік, є безпідставним, оскільки така виплата не залежить від бюджетних асигнувань та мала бути передбачена відповідачем для нього, як для працівника, який займав штатну посаду. Крім того, зазначав, що саме в день його звільнення було прийнято рішення про місцевий бюджет. Позивач був звільнений з посади заступника голови Київської районної у м. Полтаві ради 24.02.2021 розпорядження № 25-о, однак при звільненні виплату такої допомоги не здійснено, у зв`язку з чим позивач вважає обґрунтованими підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Невиплатою при звільнені матеріальної допомоги позивачу завдана моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 20000 грн, оскільки така невиплата порушила його звичайний спосіб життя, так як він розраховував на таку допомогу, планував витратити на своє оздоровлення, однак йому довелося вишукувати кошти на оздоровлення з інших джерел, а саме із сімейного бюджету, що також негативно вплинуло на матеріальне забезпечення його сім`ї.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та провадження у справі відкрито. Вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

08 квітня 2021 року до суду надійшла заява про зміну позовних вимог, відповідно до якої позивач просив:

стягнути з виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради на користь ОСОБА_1 допомогу на оздоровлення у розмірі середньомісячного заробітку;

стягнути з виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні;

на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20000 грн /а.с.39-43/.

22 квітня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на його безпідставність. Зазначив, що згідно розпорядження № 6-п від 21.01.2021 «Про надання матеріальної допомоги» виплата не була здійснена, так як станом на січень 2021 року не було прийнято рішення про місцевий бюджет на 2021 рік і згідно вимог Бюджетного кодексу України здійснювати витрати місцевого бюджету міська рада мала право лише на цілі, визначені у рішенні про місцевий бюджет на попередній бюджетний період. Асигнування здійснювались в межах 1/12 обсягу бюджетних асигнувань за 2020 рік. Таким чином видатки на матеріальну допомогу бюджетно-фінансовим управлінням Полтавської міської ради не були здійснені. У зв`язку із цим відповідно до штатного розпису на 1 квартал 2021 року виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради матеріальна допомога на оздоровлення для працівників виконкому не була передбачена. Наголосив, що при формуванні фонду оплати праці на відповідний бюджетний рік для кожного працівника передбачається одна допомога для оздоровлення. У зв`язку з цим слід ураховувати той факт, що щорічна відпустка на прохання працівника може бути розділена на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина складатиме не менше 14 календарних днів (ст. 12 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР. У разі поділу щорічної відпустки на частини «оздоровча» допомога виплачується працівникові один раз на рік при наданні будь-якої з частин щорічної відпустки. За відпрацьований період на посаді керуючого справами з 21.02.2019 по 20.02.2020 була отримана матеріальна допомога на оздоровлення у повному обсязі. За період з 14.12.2020 рік - по 24.02.2021 рік (по день звільнення) відпрацьований період складає 2 місяці 10 календарних дні. Матеріальна допомога на оздоровлення не надана так як при розподілі асигнувань за місяцями по заробітній платі виплата матеріальної допомоги була закладена згідно затвердженого графіку відпусток до основної щорічної відпустки, а саме така відпустка у позивача передбачалась з 02.08.21-02.09.2021 рік /а.с. 50-52/.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2021 року прийнято заяву ОСОБА_1 про зміну позовних вимог. Клопотання ОСОБА_1 про залучення до участі у справі співвідповідача задоволено. Залучено до участі у справі в якості співвідповідача виконавчий комітет Київської районної у м. Полтаві ради (надалі по тексту - відповідач2, Виконавчий комітет). Запропоновано другому відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали у справі надати до суду письмовий відзив на позов разом з доказами в його обґрунтування та доказами надіслання (надання) відзиву і доданих до нього документів іншим учасникам справи. Роз`яснено другому відповідачу, що в разі ненадання ним відзиву на позовну заяву справа буде вирішена на підставі наявних в ній доказів. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову. Запропоновано позивачу надати до суду відповідь на відзив протягом п`яти днів з дня отримання відзивів відповідачів разом з доказами в її обґрунтування та доказами надіслання (вручення) відповіді на відзив і доданих до неї документів іншим учасникам справи. Вирішено розгляд справи почати спочатку. Підготовче засідання відкладено.

17 травня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на аргументи, наведені у відзиві, поданому до суду 22 квітня 2021 року /а.с. 99-101/.

В ході підготовчого засідання, призначеного на 27 травня 2021 року представником відповідачів надано суду додаткові пояснення, відповідно до яких наголосив на безпідставності вимог позивача в частині стягнення компенсації, навівши ряд підстав та надавши докази виплати позивачу матеріальної допомоги згідно платіжного доручення від 24 травня 2021 року /а.с. 109-11/.

Позивачем в ході підготовчого засідання надана заява-клопотання, відповідно до якої останній просить розглядати справу у порядку письмового провадження.

Крім того, представником відповідачів надано суду заяви про перехід до розгляду справи по суті в письмовому провадженні.

Ухвалою суду від 27 травня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 було призначено на посаду заступника голови районної ради з питань діяльності виконавчого органу виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради 11.12.2020, що підтверджено відповідним записом у його трудовій книжці /а.с. 13/.

Розпорядженням Київської районної у м. Полтаві ради №6-п від 21.01.2021 прийнято рішення про виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати у зв`язку з основою відпусткою з 22.01.2021 по 24.01.2021 /а.с. 15/.

24.02.2021 Київська районна у м. Полтаві рада прийняла рішення про розпуск виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради та звільнення заступників голови районної ради з питань діяльності виконавчого органу, на підставі якого звільнено із займаної посади у тому числі ОСОБА_1 /а.с. 17.

Станом на дату звільнення позивача 24.02.2021 виплата матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати не здійснена, що відповідачами не заперечувалось.

Згідно наданих представником відповідачів матеріалів відповідна виплата матеріальної допомоги позивачу проведена відповідачем-2 згідно платіжного доручення №311 від 24.05.2021, що не заперечувалося позивачем /а.с. 112-113/.

Посилаючись на порушення своїх прав та завдання моральної шкоди, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку вимогам позивача, суд зазначає наступне.

Оцінюючи вимогу стягнути з виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради на користь ОСОБА_1 допомогу на оздоровлення у розмірі середньомісячного заробітку, суд зазначає наступне.

Матеріальна допомога на оздоровлення державним службовцям передбачена профільним законом - Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889.

Грошова допомога за статтею 57 Закону № 889 є гарантованою виплатою, що виплачується один раз на рік при наданні щорічної відпустки за відповідний робочий рік. Тож коли у держоргані формують фонд оплати праці на відповідний бюджетний рік, для кожного працівника передбачають одну допомогу для оздоровлення.

При цьому, судом не приймаються до увагу посилання відповідачів про неприйняття рішення про місцевий бюджет на 2021 рік, допущених порушень при винесенні Розпорядження Київської районної у м. Полтаві ради №6-п від 21.01.2021 та подальше звільнення позивача 24.02.2021, виходячи з наступного.

Відсутність бюджетних асигнувань на відповідні витрати не може слугувати підставою для відмови у виплаті таких коштів.

Невідповідності при винесенні Розпорядження Київської районної у м. Полтаві ради №6-п від 21.01.2021 можуть слугувати лише підставою для його визнання нечинними чи скасування. Натомість відповідних доказів відповідачами суду надано не було, відтак відповідне розпорядження є діючим.

Крім того, незважаючи на незгоду відповідачів з їх обов`язком зі сплати такої допомоги, остання виплачена згідно платіжного доручення №331 від 24.05.2021 /а.с. 113/.

Позаяк, позивач не заперечував здійснення такої виплати, отримання відповідних коштів підтвердив в ході судового розгляду справи. Розмір виплати допомоги позивачем під сумнів не ставився.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Зі змісту наведеної норми слідує, що захисту адміністративним судом підлягають лише порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

З огляду на вищевикладене, позивач, вважаючи що діями відповідача порушено його права у сфері публічно-правових відносин, скористався своїм правом на звернення до адміністративного суду з даним позовом і його право на таке звернення жодним чином не може бути обмежено.

Однак станом на момент розгляду справи по суті відповідачами відповідна виплата здійснена, що не заперечувалося позивачем, відтак відсутні підстави для захисту такого права позивача шляхом задоволення такої вимоги.

Як наслідок вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь матеріальної допомоги на оздоровлення задоволенню не підлягають.

Надаючи оцінку вимозі ОСОБА_1 стягнути з виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Переданим на розгляд суду у цій справі питанням є наявність чи відсутність підстав для застосування статей 116, 117 КЗпП України у разі несвоєчасної виплати військовослужбовцю при звільненні з військової служби грошової компенсації за додаткову відпустку.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам суд враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, наведений у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, згідно з яким під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, матеріальна допомога на оздоровлення належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Крім того, остання виплачена згідно платіжного доручення №331 від 24.05.2021 /а.с. 113/.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України - в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Аналогічні висновки щодо правозастосування у спірних відносинах викладені у постанові Верховного Суду від 12.08.2020 у справі №400/3365/19, що враховується судом з огляду на приписи частини п`ятої статті 242 КАС України.

Крім того, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у пунктах 58-61 постанови від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 дійшов таких висновків.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

До того ж, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (зокрема, пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (зокрема, висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16).

Суд наголошує, що вимога зі стягнення матеріальної допомоги відповідачем виконана добровільно 24.05.2021 /а.с. 113/.

Правомірність розрахунку суми такої допомоги у розмірі 23037,95 грн позивачем не оспорюється.

Строк затримки повного розрахунку при звільненні з 24.02.2021 по 24.05.2021 становить 89 днів.

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за останньою займаною посадою відповідно до довідки виконавчого комітету від 19.04.2021 № 03-26/122 становила 1132,54 грн /а.с. 76/.

Отже, середній заробіток за період з 24.02.2021 по 24.05.2021 становитиме 100796,06 грн, що більш ніж у чотири рази перевищує суму нарахованої та хоч і несвоєчасно, однак виплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення.

Зважаючи на вищенаведені фактичні обставини цієї справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

Визначаючи обґрунтований та співмірний розмір відшкодування, суд виходить з таких міркувань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц зазначила, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця (пункт 81); суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (пункт 89).

У підпункті 94.5 пункту 94 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Згідно інформації, отриманої із офіційного сайту Національного банку України ( https://bank.gov.ua/ua/statistic/sector-financial/data-sector-financial), середній розмір процентних ставок по кредитам у національній валюті у річному обчисленні за березень - квітень 2021 року складав: березні 2021 році - 12,5%, у квітні 2021 році - 12,6%. Відомості стосовно травня 2021 року станом на дату розгляду справи відсутні.

При цьому, середній розмір процентних ставок по кредитам у національній валюті у річному обчисленні за лютий 2021 року судом не береться до уваги, зважаючи, що позивач звільнений 24 лютого 2021 року і за 5 днів залишку такого місяця відповідні відсотки не нараховувались би.

Відтак розмір процентних ставок по кредитам у національній валюті у місячному обчисленні за спірний період з березня по травень 2021 року невиплати позивачу допомоги буде становити 1,046 ((12,5%+12,6%)/2місяці)/12 місяців у році) за місяць затримки розрахунку при звільненні.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у розмірі 722,94 грн (визначено як добуток поступового множення суми виплаченої допомоги у розмірі 23037,95 грн на середній розмір процентної ставки по кредиту у місячному обчисленні (за період затримки розрахунку при звільненні, а саме березень-травень 2021 року: ((23037,95 грн х 1,046% = 240,98 грн за березень 2021 року) + (23037,95 грн х 1,046% = 240,98 грн за квітень 2021 року) + (23037,95 грн х 1,046% = 240,98 грн за травень 2021 року).

Суд зауважує, що Велика Палата Верховного Суду від висновків, викладених у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зокрема, в частині запропонованого способу обчислення середнього заробітку відповідно до статті 117 КЗпП України, не відступала.

А тому, суд вважає за можливе застосувати такі висновки до спірних відносин у цій справі.

Частиною 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно з частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням наведеного вище, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд, на підставі приписів статей 2, 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність відповідача2 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнути з виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради на користь позивача середній заробіток, за несвоєчасну виплату при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення, у розмірі 722,94 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 20000,00 грн суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 237-1 Кодексу законів про працю України встановлює, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Зміст поняття моральної шкоди розкрито у статті 23 Цивільного кодексу України.

Так, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Частиною першою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Із врахування вищезазначених правових норм у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Обґрунтовуючи заявлену вимогу про стягнення моральної шкоди, позивач посилався на порушення його звичайного способу життя. При цьому позивач не вказав конкретних обставин, які виразились такому порушенні, та настанні наслідків, спричинених невиплатою відповідної допомоги, що призвели до моральних страждань позивача. Не пояснив позивач з яких міркувань виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Посилаючись на ту обставину, що невиплата порушила його звичайний спосіб життя, так як він розраховував на таку допомогу, планував витратити на своє оздоровлення, однак йому довелося вишукувати кошти на оздоровлення з інших джерел, а саме із сімейного бюджету, що також негативно вплинуло на матеріальне забезпечення його сім`ї, позивачем не було надано належних та допустимих доказів здійснення вказаних витрат на оздоровлення, а також не надав доказів, що вказані кошти він витратив із сімейного бюджету і що це негативно вплинуло на матеріальне забезпечення його сім`ї.

Водночас, сам по собі факт невиплати матеріальної допомоги на оздоровлення не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.

Враховуючи те, що матеріали адміністративної справи не містять доказів заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також підтвердження причинного зв`язку між протиправними діями відповідача2 і завданням позивачеві від цього моральної шкоди, то вимога позивача щодо стягнення з відповідача2 моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищенаведені мотиви рішення суду, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог ОСОБА_1 .

Згідно з частиною першою 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За змістом статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, документально підтверджені судові витрати належить компенсувати стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Водночас позивачем не підтверджено понесені витрати, а з матеріалів справи встановлено, що здійснення представництва інтересів ОСОБА_1 його представником було в межах надання безоплатної вторинної правової допомоги на підставі Доручення Полтавського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги №262 від 26.04.2021 року /а.с. 88-89/.

Доказів понесення позивачем інших судових витрат справа не містить.

Відтак клопотання про стягнення судових витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Київської районної у м. Полтаві ради (вул. Маршала Бірюзова, 1/2, Полтава, Полтавська область, 36014, ідентифікаційний код 34204415), виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради (вул. Маршала Бірюзова, 1/2, Полтава, Полтавська область, 36014, ідентифікаційний код 05384703) про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток, за несвоєчасну виплату при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення, у розмірі 722,94 грн (сімсот двадцять дві гривні дев`яносто чотири копійки).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Клопотання позивача про стягнення судових витрат на правничу допомогу - залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.Г.Ясиновський