Справа № 160/15042/20
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2021-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

07 червня 2021 року м. Дніпросправа № 160/15042/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Шальєвої В.А.
суддів: Білак С.В., Олефіренко Н.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.01.2021 р. (суддя Кучма К.С.) в справі № 160/15042/20 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати йому грошової компенсації за затримку у виплаті грошової компенсації, яка була нарахована та виплачена йому відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.06.2020 р. в справі №160/4610/20, за період з 09.12.2019 р. по 14.07.2020 р., виходячи із середньоденного грошового забезпечення станом за останні 2 місяці до дати його звільнення; зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за затримку у виплаті грошової компенсації, яка була нарахована та виплачена йому відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.06.2020 р. в справі №160/4610/20, за період з 09.12.2019 р. по 14.07.2020 р., виходячи із середньоденного грошового забезпечення станом за останні 2 місяці до дати його звільнення.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.01.2021 р. позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за затримку у виплаті грошової компенсації, яка була нарахована та виплачена йому відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.06.2020 р. по справі №160/4610/20, за період з 09.12.2019 року по 14.07.2020 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за затримку у виплаті грошової компенсації, яка була нарахована та виплачена йому відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.06.2020 року по справі №160/4610/20, за період з 09.12.2019 року по 14.07.2020 року, у розмірі 27 176,40 грн.; в задоволенні решти позовної заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції хибно розтлумачено норми чинного законодавства зі спірного питання. Суд першої інстанції застосував правові висновки Верховного Суду як норми матеріального права, що вплинуло на законність рішення.

Судом першої інстанції не зазначено та не досліджено конкретні критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, не прийнято до уваги, що момент остаточного розрахунку пов`язаний із вирішенням цього питання в судовому порядку, а сам період затримки розрахунку пов`язаний із процесуальними строками, встановленими КАС України, на що позивач не міг вплинути.

Вказує, що відповідачем виплачено позивачу компенсацію за невикористану додаткову відпустку за рішенням суду в справі № 160/4610/20 14.07.2020 р., тобто фактично відповідачем визнано свою бездіяльність. Рішення в зазначеній справі не може бути переоцінено судом в частині визначення суми розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати належних позивачу сум.

Також зазначає про неврахування судом першої інстанції правових позицій Верховного Суду зі спірного питання.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказує, що оскільки позивач проходив військову службу, одержував грошове забезпечення за рахунок держави, не знаходився в трудових відносинах з військовою частиною, на нього не розповсюджуються вимоги статей 116, 177 КЗпП. Крім того, на момент звільнення з позивачем проведено повний розрахунок.

Вказує на те, що судом першої інстанції зроблено посилання на нормативно-правовий акт, яким відповідач не користується, Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018 р., тоді як питання виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії врегульоване Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженою наказом МВС України № 200 від 15.03.2018 р.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача позивач просить залишити її без задоволення.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд доходить висновку, що апеляційні скарги не можуть бути задоволені з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.06.2015 року ОСОБА_1 зарахований на військову службу за контрактом до військової частини НОМЕР_1 Центрального ОТО Національної гвардії України (наказ КЧ №130 від 05.06.2015 р.).

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення в зв`язку із звільненням на підставі підпункту «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

В зазначеному вище наказі позивачу встановлено вислугу років станом на 08.12.2019 р. в календарному та пільговому обчисленні, а також види та розмір виплат, які мають бути виплачені останньому, а саме премію за період з 01 по 08 грудня в розмірі 125% посадового окладу (згідно з наказом МВС України від 15.03.2018 р. № 200 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільнення військовослужбовців Національної гвардії України та іншим особам»).

На звернення позивача щодо виплати останньому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій відповідачем листом №6/54/39-2122 від 21.12.2019 року повідомлено, що додаткова відпустка не належить до виду щорічних, на неї не розповсюджуються норми, передбачені для щорічних відпусток щодо поділу на частини, перенесення на інший період, виплати грошової компенсації під час звільнення. Крім того, відповідач повідомив, що позивач у заяві не вказав період, за який необхідно виплатити грошову компенсацію.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.06.2020 року по справі №160/4610/20 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій, що передбачена статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за період з 2015 по 2019 рік; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану позивачем додаткову оплачувану відпустку як учасником бойових дій, що передбачені статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту», за період з 2015 по 2019 рік; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

На підставі вказаного рішення позивачу 14.07.2020 року нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій, що передбачена статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за період з 2015 по 2019 рік.

Грошова компенсація за затримку у виплаті грошової компенсації, що була нарахована та виплачена позивачу за рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.06.2020 року по справі №160/4610/20, за період з 09.12.2019 року по 14.07.2020 року виплачена останньому не була.

З метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою від 14.09.2020 року про виплату грошової компенсації за затримку у виплаті грошової компенсації, що була нарахована та виплачена позивачу за рішенням суду від 26.06.2020 року по справі №160/4610/20, в порядку статті 117 КЗпП України, за результатами розгляду якої позивач отримав лист №6/54/33-1257 від 13.10.2020 року, в якому повідомлялось, що вимога про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є безпідставною.

Встановивши, що позивачу відповідачем було нараховано 27 249,73 грн. компенсації за невикористані дні відпустки, які перераховані та зараховані на картковий рахунок позивача лише 14.07.2020 року, суд першої інстанції вважав, що станом на день виключення зі списків особового складу військової частини з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі, тому період з 09.12.2019 р. по 14.07.2020 р. включно є періодом затримки розрахунку з позивачем при звільненні.

Тому суд першої інстанції вважав, що позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку, а саме з 09.12.2019 р. по 14.07.2020 р. включно.

Судом першої інстанції обчислено строк затримки такого розрахунку у 218 днів (за період із 09.12.2019 р. по 14.07.2020 р.), а розмір середньоденного грошового забезпечення у 389,57 грн., тому вважав, що середній заробіток за час затримки розрахунку складає - 84 926,26 грн. (389,57 грн. х 218 днів).

Разом з тим, суд першої інстанції вважав, що до даних правовідносин слід засовувати принцип співмірності.

Судом першої інстанції розраховано істотність частки компенсації за невикористану відпустку в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку на рівні 0,32 (27 249,73 грн. / 84 926,26 грн. (сума компенсації за невикористані відпустки / середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,32).

Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 389,57 грн. (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,32 х 218 (робочих днів затримки розрахунку) = 27 176,40 грн., тому з врахуванням принципу справедливості та співмірності стягнув на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 27 176,40 грн.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд визнає приведений висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 09.12.2019 р. № 277 (по стройовій частині) виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення сержанта ОСОБА_1 , звільненого відповідно до підпункту «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з закінченням строку контракту) з військової служби наказом командира військової частини НОМЕР_1 НГУ від 21.11.2019 № 49о/с з запас Збройних сил України, із зарахуванням його у військовий оперативний резерв першої черги військової частини НОМЕР_1 НГУ 08.12.2019 р.; згідно з Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженою наказом МВС України від 15.03.2018 р. № 200, наказано виплатити премію за період з 01 по 08 грудня в розмірі 125% посадового окладу. (а.с. 11).

12.12.2019 р. позивач звернувся до відповідача з питання виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, на що листом від 21.12.2019 р. повідомлено про відсутність підстав для виплати такої компенсації (а.с. 12).

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.06.2020 р. в справі № 160/4610/20 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій, що передбачена статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за період з 2015 по 2019 рік; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану позивачем додаткову оплачувану відпустку як учасника бойових дій, що передбачена статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту», за період з 2015 по 2019 рік.

Не є спірним питанням факт виплати позивачу 14.07.2020 р. компенсації не невикористані дні додаткової відпустки за рішенням суду, що підтверджено відомостями банку (а.с. 24).

З питання виплати компенсації за затримку розрахунку при звільненні позивач звернувся до військової частини 11.09.2020 р. (а.с. 30).

Листом від 13.10.2020 р. відповідачем повідомлено позивача про відсутність підстав для виплати компенсації за затримку розрахунку при звільненні (а.с. 31).

Спірним від час апеляційного перегляду справи є питання права військовослужбовця на отримання грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, при цьому такою затримкою позивач вважає невиплату у день звільнення грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, а також розмір такої компенсації.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ), який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Щодо можливості застосування у спірних правовідносинах положень законодавства про працю, що є основним доводом відповідача, суд виходить з того, що оскільки положення спеціального законодавства, зокрема Законом № 2011-ХІІ, не врегульовують усіх питань, які можуть виникати при звільненні зі служби в Національній гвардії України, як-то відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, суд має застосовувати до спірних правовідносин окремі положення КЗпП (у тій частині, що не врегульована спеціальними для цих правовідносин нормами), що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, та правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 30.01.2019 р. в справі № 806/2164/16.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, на яку мав право позивач, повинні бути виплачені у день звільнення позивача із військової служби. Факт не виплати такої компенсації в установлений строк, що підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили, є підставою для застосування наслідків, які передбачені статтею 117 КЗпП України.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

В цій справі позивач звільнений із військової служби 09.12.2019 р.

Рішення суду про стягнення на користь позивача компенсації за невикористані дні додаткової відпустки фактично виконано відповідачем військовою частиною 14.07.2020 р.

Таким чином, відповідачем проведено фактичний розрахунок з позивачем у зв`язку з його звільненням поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.

Тому суд погоджує висновок суду першої інстанції, що позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі положень статті 117 КЗпП України.

Згідно з частиною другою статті 24 Закону № 2011-ХІІ закінченням проходження військової і служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач має право на виплату середнього заробітку за період з 09.12.2019 р. по 14.07.2020 р.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі Порядок № 100).

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Враховуючи приведені положення Порядку № 100 судом першої інстанції правильно розраховано суму середнього заробітку за період з 09.12.2019 р. по 14.07.2020 р. в розмірі 84 926,26 грн.

Також суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про необхідність визначення середнього заробітку (грошового забезпечення), який підлягає стягненню на користь позивача, пропорційно розміру компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

При цьому суд у спростування доводів позивача про невмотивованість зменшення розміру компенсації зазначає, що судом першої інстанції здійснено належне обґрунтування суми, яка має бути стягнута, з яким суд погоджується.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що істотність частки компенсації за невикористану відпустку в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку якого складає 0,32 (27 249,73 грн. (сума компенсації за невикористані дні додаткової відпустки) : 84 926,26 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку, розрахований згідно зі статтями 116,117 КЗпП), відповідно, правильно вважав, що сума, яка підлягає відшкодуванню, становить 27 176,40 грн. (389,57 грн. розмір середньоденного грошового забезпечення х 0,32 х 218 (кількість днів затримки розрахунку).

Суд при цьому враховує наявність спорів між працівником та роботодавцем з приводу належних сум до виплати на день звільнення, які вирішувалися судом, виконання судових рішень, за якими відповідачем донараховано та сплачено на користь позивача 27 249,73 грн.; розмір недоплаченої суми при звільненні; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який пов`язаний саме із вирішенням спірних відносин у судовому порядку.

З наведених підстав суд доходить до висновку, що пропорційним та справедливим є розмір відшкодування позивачу, визначений судом першої інстанції.

Суд зауважує, що заявлений до стягнення позивачем розмір компенсації неможливо визнати обґрунтованим та справедливим, особливо з врахуванням наявності судового спору про власне право позивача на отримання компенсації.

Доводи позивача про те, що судом першої інстанції застосовано правові висновки Верховного Суду як норми матеріального права, що вплинуло на законність рішення, є цілком безпідставними, адже судом першої інстанції при вирішенні спору застосовані норми матеріального права, приведені у рішенні суду, а правові висновки Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах при вирішенні подібних правовідносин, застосовані на виконання частини п`ятої статті 242 КАС України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також, як зазначено вище, є необґрунтованими доводи позивача про те, що судом першої інстанції не зазначено та не досліджено конкретні критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, не прийнято до уваги, що момент остаточного розрахунку пов`язаний із вирішенням цього питання в судовому порядку, а сам період затримки розрахунку пов`язаний із процесуальними строками, встановленими КАС України, на що позивач не міг вплинути, оскільки рішення суду містить належне обґрунтування зменшення компенсації, заявленої позивачем до стягнення. При цьому судом першої інстанції враховано як строк затримки розрахунку, так й факт вирішення питання про право позивача на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в судовому порядку.

Доводи відповідача стосовно не розповсюдження на спірні правовідносини приписів статей 116, 117 КЗпП спростовані приведеними вище висновками суду.

Посилання суду першої інстанції на нормативно-правовий акт, яким відповідач не користується, Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018 р., тоді як питання виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії врегульоване Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженою наказом МВС України № 200 від 15.03.2018 р., не має правового значення для вирішення спірних правовідносин, адже судом першої інстанції зроблено посилання на Порядок № 260 виключно у питанні права військовослужбовця на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, що не є спірним питанням в цій справі.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення.

Оскільки ця справа стосується питання прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, а позивач не є службовою особою, яка у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займає відповідальне та особливо відповідальне становище, ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.01.2021 р. в справі № 160/15042/20 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.01.2021 р. в справі № 160/15042/20 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 07.06.2021 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 07.06.2021 р.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя Н.А. Олефіренко