Справа № 640/9679/20
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2021-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/9679/20 Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Безименної Н.В.

за участю секретаря Островської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Державного бюро розслідувань на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 серпня 2020 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ виконувача обов`язків Директора Державного бюро розслідувань Соколова О.В. від 31 березня 2020 року № 223-ос «Про звільнення працівників Державного бюро розслідувань», а саме щодо звільнення позивача з посади начальника другого слідчого відділу Другого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Державного бюро розслідувань з 02 квітня 2020 року;

- визнати протиправними дії тимчасово виконувача обов`язків Директора Державного бюро розслідувань щодо попередження ОСОБА_1 , про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури Державного бюро розслідувань та відповідно до наказів Державного бюро розслідувань від 14 лютого 2020 року № 42 «Про затвердження структури Державного бюро розслідувань» та від 27 лютого 2020 року № 21 ДСК «Про затвердження та введення в дію штатного розпису центрального апарату Державного бюро розслідувань на 2020 рік», а саме посади начальника другого слідчого відділу Другого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Державного бюро розслідувань;

- поновити позивача на посаді начальника другого слідчого відділу Управління з розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань з 02.04.2020;

- стягнути з Державного бюро розслідувань на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.04.2020 у зв`язку із незаконним звільненням з роботи;

- допустити негайне виконання рішення суду.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржуваний наказ є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки прийнятий з порушенням вимог Конституції України та чинних нормативно-правових актів. Зокрема, зазначає, що посада, яку він обіймав продовжує існувати в зміненій структурі (штатному розписі) в державному органі, тобто скорочення не відбулось. Також наголошує, що йому під час звільнення не запропоновано жодної вакантної посади, а більше того оскаржуваний наказ підписаний не уповноваженою особою. З огляду на вищевикладене вважає, що наявні підстави для скасування оскаржуваного наказу з поновленням його на посаді та виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідач у своєму відзиві просив суд відмовити у задоволенні позову, зазначив, що під час прийняття оскаржуваного наказу діяв у межах повноважень, у порядку та в спосіб встановлений Конституцією та законами України, а відтак відсутні підстави для скасування такого наказу та задоволення позовних вимог.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 серпня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ виконувача обов`язків Директора Державного бюро розслідувань Соколова О.В. від 31 березня 2020 року № 223-ос «Про звільнення працівників Державного бюро розслідувань», а саме щодо звільнення позивача з посади начальника другого слідчого відділу Другого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Державного бюро розслідувань з 02 квітня 2020 року. Поновлено позивача на посаді начальника другого слідчого відділу Другого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Державного бюро розслідувань або на іншій рівнозначній посаді з 03.04.2020. Стягнуто з Державного бюро розслідувань на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 квітня 2020 року в розмірі 393081,60 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та неповного з`ясування обставин у справі. Апелянт вказує, що з 27.12.2019 відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» змінився не лише статус Державного бюро розслідувань, а й організаційна структура та штатна чисельність працівників. З прийняттям Президентом України Указу від 05.02.2020 №41/2020 про затвердження нової організаційної структури Державного бюро розслідувань від 27.02.2020 №21-ДСК «Про затвердження та введення в дію штатного розпису центрального апарату Державного бюро розслідувань на 2020 рік» відбулися зміни у структурі органу та штатному розписі, тому посада, яку займав позивач була скорочена. Крім того, вказує, що враховуючи зміни до законодавства про державну службу та прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19.09.2019, повноваження суб`єкта призначення щодо звільнення державних службовців розширено.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом Директора Державного бюро розслідувань від 26.06.2019 № 215-ос позивача призначено на посаду начальника другого слідчого відділу Другого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідувань злочинів вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Державного бюро розслідувань, як переможця конкурсу, з 27.06.2019.

03.03.2020 т.в.о. Директора Державного бюро розслідувань Венедиктовою І.В. позивач попереджений про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури Державного бюро розслідувань та відповідно до наказів Державного бюро розслідувань від 14.02.2020 № 42 «Про затвердження структури центрального апарату Державного бюро розслідувань» та від 27.02.2020 № 21 ДСК «Про затвердження та введення в дію штатного розпису центрального апарату Державного бюро розслідувань на 2020 рік», а саме посади начальника другого слідчого відділу Другого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Державного бюро розслідувань

Наказом в.о. Директора Державного бюро розслідувань Соколова О. від 31.03.2020 № 223-ос «Про звільнення працівників Державного бюро розслідувань» позивача звільнено з посади начальника другого слідчого відділу Другого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Державного бюро розслідувань з 02.04.2020 у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису з припиненням державної служби.

Позивач, вважаючи вищезазначений наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся за захистом своїх прав, свобод та законних інтересів з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача було незаконним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 38 Конституції України, громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну службу», державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо:

1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів;

2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів;

3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг;

4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства;

5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням;

6) управління персоналом державних органів;

7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну службу», цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 5 Закону України «Про державну службу», правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Так, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону України «Про державну службу», на час прийняття оскаржуваного наказу було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то в даному випадку саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню, а відтак доводи позивача з приводу невиконання обов`язку в частині працевлаштування позивача є помилковими.

Водночас, розглядаючи вказаний трудовий спір, який пов`язаний зі звільненням за п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», суд зобов`язаний з`ясувати, чи дійсно у відповідача мало місце скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису з припиненням державної служби.

Так, 12.11.2015 Верховна Рада України прийняла Закон України «Про Державне бюро розслідувань», який визначає правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань.

Постановою Кабінету Міністрів України №127 від 29.02.2016 утворено Державне бюро розслідувань.

Наказом Державного бюро розслідувань від 21.12.2017 № 1 затверджено структуру Державного бюро розслідувань.

Так, зокрема, до структури включено Перше управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції), Друге управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя), Трете управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування військових злочинів).

Також, у структурі Центрального апарату Державного бюро розслідувань передбачено такі первинні структурні підрозділи, як слідчі відділи. Слідчі відділи включені до складу вищезазначених Управлінь.

Так, до Управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя Центрального апарату Державного бюро розслідувань включено три слідчі відділи (перший, другий, третій)

Відповідно у структурі (штатному розписі) Державного бюро розслідувань визначено посаду начальника другого слідчого відділу Другого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Державного бюро розслідувань, яку позивач обіймав за результатом проведеного конкурсу.

Водночас, 03.12.2019 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», який набрав чинності 27.12.2019 та яким внесені зміни до Закону України «Про Державне бюро розслідувань».

Зокрема, змінено правовий статус Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (в редакції від 28.11.2019) Державне бюро розслідувань є центральним органом виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Разом із тим, Згідно ст.1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (в редакції від 27.12.2019) Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Таким чином, Державне бюро розслідувань набуло статусу державного правоохоронного органу, Директором та заступниками Директора якого є особи рядового і начальницького складу.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», систему Державного бюро розслідувань складають центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи. У складі Державного бюро розслідувань діють слідчі, оперативні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю та інші підрозділи.

Організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України.

Відповідно до Указу Президента України від 05.02.2020 №41/2020 затверджено організаційну структуру Державного бюро розслідувань.

Так, організаційна структура Державного бюро розслідувань включає в себе:

1. Центральний апарат:

- Головне слідче управління;

- Головне оперативне управління;

- Головне оперативно-технічне управління;

- Управління внутрішнього контролю;

- Управління забезпечення особистої безпеки;

- Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках;

- Управління правового забезпечення;

- Управління міжнародного співробітництва;

- Управління кадрової роботи та державної служби;

- Управління режимно-секретної роботи та захисту інформації;

- Управління фінансової діяльності та бухгалтерського обліку;

- Управління забезпечення діяльності;

- Управління інформаційних технологій;

- Відділ по роботі з громадськістю та засобами масової інформації;

- Відділ організаційно-аналітичного забезпечення;

- Патронатна служба.

2. Територіальні управління:

- Територіальне управління, розташоване у місті Львові, що поширює свою діяльність на Волинську, Закарпатську, Івано-Франківську, Львівську, Тернопільську області;

- Територіальне управління, розташоване у місті Хмельницькому, що поширює свою діяльність на Вінницьку, Житомирську, Рівненську, Хмельницьку, Чернівецьку області;

- Територіальне управління, розташоване у місті Миколаєві, що поширює свою діяльність на Кіровоградську, Миколаївську, Одеську області;

- Територіальне управління, розташоване у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Автономну Республіку Крим, Запорізьку, Херсонську області, місто Севастополь;

- Територіальне управління, розташоване у місті Полтаві, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську, Полтавську, Сумську, Харківську області;

- Територіальне управління, розташоване у місті Краматорську, що поширює свою діяльність на Донецьку і Луганську області;

- Територіальне управління, розташоване у місті Києві, що поширює свою діяльність на місто Київ, Київську, Черкаську та Чернігівську області.

3. Інститут підготовки кадрів Державного бюро розслідувань та Науково-дослідний інститут судових експертиз Державного бюро розслідувань.

На виконання вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» від 03.12.2019 № 305-ІХ наказом Державного бюро розслідувань «Про затвердження структури центрального апарату державного бюро розслідувань» від 14.02.2020 № 42 затверджено нову структуру центрального апарату Державного бюро розслідувань.

У подальшому наказом Державного бюро розслідувань «Про затвердження Переліку посад у центральному апараті Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами» від 26.02.2020 № 47 затверджено найменування посад з відповідними граничними спеціальними званнями.

У зв`язку із зміною організаційної структури Державного бюро розслідувань та утворенням Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань наказом «Про затвердження Положення про Головне слідче управління Державного бюро розслідувань» від 03.03.2020 №53 затверджено Положення про Головне слідче управління Державного бюро розслідувань.

На підставі вище вказаних нормативно-правових актів та наказів, Державним бюро розслідувань видано наказ «Про затвердження та введення в дію штатного розпису центрального апарату Державного бюро розслідувань на 2020 рік» від 27.02.2020 № 21ДСК, яким затверджено та введено в дію штатний розпис центрального апарату Державного бюро розслідувань на 2020 рік.

Цими актами у структурі центрального апарату Державного бюро розслідувань створено Головне слідче управління до складу якого включені три Управління, які подібні до тих, які функціонували раніше.

Так, у складі Управління з розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями збережено три слідчі відділи (перший, другий, третій) та посади начальників відділів.

З вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що кількість слідчих відділів в оновленій структурі центрального апарату Державного бюро розслідувань не зменшено, а отже не скорочено посади начальників цих структурних підрозділів.

Тобто, в організаційній структурі Центрального апарату Державного бюро розслідувань займана позивачем посада залишилась, але дещо змінилась назва, а саме: начальник другого слідчого відділу Управління з розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань.

Таким чином, зі зміни назви управління вбачається, що напрями діяльності управління стали дещо вужчими.

З вищевикладеного вбачається, що відбулася зміна статусу органу в якому працював позивач та структура центрального апарату, проте ліквідації чи реорганізації органу не відбулося.

При цьому, доказів зміни правового статусу, обсягу завдань i основних функцій слідчого відділу, який очолював позивач, відповідачем не надано, що вказує на відсутність реального скорочення посади позивача.

Судом апеляційної інстанції було здійснено аналіз повноважень начальника слідчого відділу до звільнення позивача з роботи та після, шляхом порівняння Положення про Друге управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя), затверджених наказом ДБР від 09.11.2018 №137 та Положення про Головне слідче управління Державного бюро розслідувань, затверджене наказом ДБР від 03.03.2020 №53.

З вищевикладених Положень вбачається що діяльність (завдання) Управління з розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями та Другого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Державного бюро розслідувань мають такий самий характер.

Крім того, начальник слідчого відділу - керівник органу досудового розслідування є окремим суб`єктом кримінального провадження, який має чітко окреслені форми діяльності, передбачені для відповідного суб`єкта в КПК України.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, судом з пояснень представника відповідача було встановлено наступне.

Позивача було звільнено із займаної посади разом із деякими іншими працівниками Державного бюро розслідувань, проте окремих працівників було переведено на нову посаду (посаду державної служби) на підставі поданої ними заяви.

Разом із тим, про наявність можливості такого переведення чи необхідності подання відповідної заяви, а також взагалі про існування права у позивача на подачу такої заяви, позивача повідомлено не було, що підтверджується поясненнями представника відповідача.

Дана обставина свідчить про вибірковість та нерівність при вирішенні питання про працевлаштування працівників, а також підтверджує, що в даному випадку не відбулося припинення державної служби на момент звільнення позивача.

Позивачу не було надано жодної можливості такого переведення в системі Державного бюро розслідувань, хоча від переведення на іншу посаду позивач не відмовився.

Відповідач на підтвердження своєї позиції в частині наявності скорочення посади позивача не надав до суду жодних належних та допустимих доказів.

Отже, суд першої інстанції правильно зазначив про відсутність реального скорочення посади позивача.

Колегія суддів зауважує, що зміна організаційно-штатної структури ДБР не може стати перешкодою на шляху до реалізації гарантованих Конституцією України прав позивача, в тому числі права на працю.

Законодавець, відносячи Державне бюро розслідувань до державних правоохоронних органів, передбачив певні гарантії прав працівників - державних службовців, які були призначені за конкурсом на відповідні посади до набрання чинності змінами у Закон.

Законодавча зміна статусу Державного бюро розслідувань із центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган не свідчить про необхідність припинення служби позивача в даному органі, оскільки згідно із підпунктом 1) пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 305-ІХ від 03.12.2019 Державне бюро розслідувань як державний правоохоронний орган є правонаступником прав та обов`язків Державного бюро розслідувань як центрального органу виконавчої влади.

Відповідно до підпункту 4 пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», працівники Державного бюро розслідувань, які перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених, продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення повноважень на посаді відповідно до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» з урахуванням внесених цим Законом змін, у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань (п. 4).

Фактично даними нормами забезпечено збереження трудових відносин працівників ДБР в умовах зміни організаційно-штатної структури Бюро.

Таким чином, при прийняті Закону № 305-ІХ законодавець передбачив гарантії продовження здійснення повноважень працівниками Державного бюро розслідувань, у тому числі у разі визнання цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань.

Позивач вказує на те, що в період виникнення спірних правовідносин інші працівники, які обіймали посади слідчих у різних підрозділах Центрального апарату Державного бюро розслідувань призначені на посади згідно з новою організаційною структурою та штатним розписом Центрального апарату ДБР в порядку переведення на підставі ст. 14-3 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» та п.1 ч. 1 ст. 41 Закону України «Про державну службу». Ця обставина апелянтом не була спростована.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що Законом України «Про державну службу» передбачено, що одним з її принципів є забезпечення рівного доступу до державної служби, який полягає у забороні всіх форм та проявів дискримінації, відсутності необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження (ст. 4 цього Закону).

Застосування різних процедур до працівників, які обіймали рівнозначні та ідентичні за змістом та обсягом службових обов`язків посади ставить їх у нерівне становище та свідчить про дискримінацію. У поєднанні з відсутністю визначених критеріїв, згідно з якими прийнято рішення про призначення на посади згідно з новою організаційною структурою та штатним розписом Центрального апарату ДБР одних працівників та звільнення з займаних посад інших, вказана обставина свідчить про те, що суб`єкт владних повноважень виходив виключно з суб`єктивних (особистих) міркувань та мотивів, застосовуючи необмежену і нерегламентовану дискрецію, приймаючи спірне рішення.

Необхідно зазначити, що позивач, який призначався на відповідну посаду у порядку, визначеному положеннями Закону України «Про державну службу» та Закону України «Державне бюро розслідувань» мав певні соціальні гарантії, впевненість у майбутньому тощо, враховуючи, що позивач звільнений саме на підставі доповненої Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-ІХ редакції Закону № 889-V1II, яка набрала чинності 25 вересня 2019 року та визначила додаткові підстави припинення державної служби окремих державних службовців за ініціативою суб`єкта призначення, що погіршило становище позивача, яке існувало до прийняття нової норми закону.

Колегія суддів вважає, що норми Закону України від 19 вересня 2019 року № 117-ІХ, якими внесені зміни та доповнення до Законів України № 3166-VI та № 889-VIII, саме в частині розширення повноважень суб`єкта призначення щодо звільнення державних службовців з посад державної служби, не повинні ставити під загрозу гарантовані конституційні права на працю відповідної категорії осіб, які були призначені на невизначений строк за процедурами до набрання чинності вказаними змінами та доповненнями.

Так, законодавцем самостійно виправлено відповідне законодавче положення, яке допускало свавільні звільнення державних службовців.

Згідно з офіційною інформацією Урядового порталу, 23 лютого 2021 року Верховна Рада України схвалила проект Закону про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби (реєстр.№4531).

Документом передбачається, зокрема, одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду (ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу»).

Тобто, колегія суддів наголошує, що безпосередньо законодавцем було визнано той факт, що приписи Закону від 19 вересня 2019 року № 117-ІХ, які передбачали виключення з п.1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» норми щодо можливості пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі, є такими, що суперечить базовим гарантіям та принципам державної служби в цілому.

Так, станом на 03 березня 2021 року Закон України № 1285-IX від 23 лютого 2021 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби», яким включено, зокрема, положення статті ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», підписано Головою Верховної Ради України.

05 березня 2021 року Закон України № 1285-IX від 23 лютого 2021 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» за № 42 було опубліковано в офіційному виданні Голос України.

Таким чином, 06 березня 2021 року набрала чинності редакція ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

У зв`язку викладеним, апеляційний суд доходить висновку, що до позивача застосовані норми п. 1 ч.1 ст. 87 Закону України № 889-VIII від 10 грудня 2015 року «Про державну службу», яка суперечить самому Закону України «Про державну службу» та Конституції України, та які були в подальшому виключені самим законодавцем. Звільнення позивача на підставі положень п. 1 ч.1 ст. 87 Закону є протиправним, порушує принципи верховенства права, допускає дискримінацію та порушення базових принципів державної служби, а також суперечить висновкам Європейського суду з прав людини.

Разом із тим, висновки суду першої інстанції про те, що оскаржуваний наказ прийнято на підставі не визначеній статтею 87 Закону України «Про державну службу» є помилковими, однак це не впливає на правильність прийнятого судом рішення про скасування оскаржуваного наказу.

Щодо доводів позивача про протиправність оскаржуваного наказу з огляду на те, що останній підписано не уповноваженою особою, а саме заступником Директора ДБР Соколовим О.В., а не першим заступником Директора ДБР Бабіковим О.П., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», керівництво діяльністю Державного бюро розслідувань здійснює його Директор, який має першого заступника та двох заступників.

У разі відсутності Директора Державного бюро розслідувань його повноваження здійснює перший заступник Директора Державного бюро розслідувань, а в разі його відсутності - один із заступників Директора Державного бюро розслідувань згідно із розподілом обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», Директори територіальних управлінь Державного бюро розслідувань та їх заступники, керівники підрозділів центрального апарату Державного бюро розслідувань та їх заступники призначаються на посаду та звільняються з посади Директором Державного бюро розслідувань. Такі особи призначаються на посади Директором Державного бюро розслідувань за поданням конкурсних комісій, що проводять конкурс на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань у порядку, передбаченому частиною третьою статті 14 цього Закону.

Згідно з ч. 4 ст. 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», у разі звільнення Директора Державного бюро розслідувань з посади, його смерті або відсутності відомостей про місце його перебування повноваження Директора Державного бюро розслідувань протягом 60 днів виконує його перший заступник, а в подальшому - почергово кожний із заступників і знову перший заступник з ротацією кожні 60 днів до того часу, доки не буде призначено нового Директора Державного бюро розслідувань у порядку, передбаченому цим Законом. Строк виконання повноважень розпочинається відповідно з дня, наступного за днем звільнення Директора Державного бюро розслідувань, або з дня, наступного за днем його смерті, або з дня, наступного за останнім днем, коли місце перебування Директора Державного бюро розслідувань було відомо.

Оскаржуваний наказ підписано ОСОБА_2 , який відповідно до відомостей з офіційного сайту Державного бюро розслідувань (https://dbr.gov.ua/management/sokolovov) є заступником Директора Державного бюро розслідувань.

Відповідач заперечуючи проти доводів позивача в частині підписання оскаржуваного наказу не уповноваженою особою зазначив, що у зв`язку з тим, що на час звільнення тимчасово виконуючої обов`язки Директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_3 , перший заступник Директора Державного бюро розслідувань перебував у відпустці та посада одного із двох заступників Директора Державного бюро розслідувань була вакантною, до виконання повноважень Директора Державного бюро розслідувань, в силу вимог положень ч. 4 ст. 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» приступив заступник Директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_2 .

Водночас, жодних доказів на підтвердження факту перебування заступника Директора ДБР Бабікова О.П. у відпустці станом на момент прийняття оскаржуваного наказу до суду не надано.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про скасування наказу відповідача в частині звільнення позивача, як такого, що є протиправним та порушує права позивача.

Поряд з цим, відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено або на рівнозначній посаді.

З огляду на вищевикладене вимоги позивача про поновлення його на посаді начальника другого слідчого відділу Другого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Державного бюро розслідувань з 03.04.2020 підлягають задоволенню.

Разом з тим, судом враховується, що згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України, закріплено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Так, відповідно до абз. 1-3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При цьому, згідно з п. 5 Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Період вимушеного прогулу позивача обраховується з 03.04.2020 (день, з якого відраховується період звільнення позивача) по 21.08.2020 (дата прийняття рішення про поновлення позивача) становить 96 робочих днів: з 03.04.2020 по 30.04.2020 - 19 робочих днів; травень 2020 року - 19 робочих днів; червень 2020 року - 20 робочих днів; липень 2020 року - 23 робочих дні та з 01.08.2020 по 21.08.2020 - 15 робочих днів.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить: 4094,6 грн (81416,80 грн (заробітна плата за лютий 2020 року) + 86461,60 грн (заробітна плата за березень 2020 року) = 167878,4 грн) : 41 (20 фактично відпрацьованих днів у лютому 2020 року та 21 фактично відпрацьованих днів у березні 2020 року)).

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача складає: 393081,60 грн (4094,60 грн (середньоденна заробітна плата) х 96 (робочих днів за час вимушеного прогулу)) (без відрахування податків і зборів), який підлягає стягненню з Державного бюро розслідувань.

Суд першої інстанції вірно вказав, що вимоги позивача про поновлення його на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню саме з 03.04.2020, а не з 02.04.2020, як помилково зазначив позивач в прохальній частині адміністративного позову.

Відповідно до частин 1, 4 статті 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем. Таким чином, позивача слід поновити на посаді та виплатити середні заробіток з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 03.04.2020.

Щодо іншої частини позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що їх задоволення жодним чином не поновить прав позивача на захист яких він звернувся до суду, а відтак належним способом відновлення порушеного права позивача є саме визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з поновленням позивача на посаді та виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державного бюро розслідувань - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 серпня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 07.06.2021.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Н.В. Безименна