Справа № 200/11175/14-а
Суддя: Кошля А. О.
Дата ухвалення: 2021-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №2а/200/23/20
Рішення

Іменем України

08 червня 2021 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Кошлі А.О.,

за участі:

секретаря судового засідання Яковенко А.С.

представника відповідача Конарева С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі адміністративну справу за позовом Дніпропетровської обласної організації політичної партії «Демократичний альянс» до Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення №592 від 18.12.2013,-

в с т а н о в и в :

03.07.2014 року Дніпропетровська обласна організація політичної партії «Демократичний альянс» (далі-позивач) звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з адміністративним позовом до виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради (далі-відповідач), в якому просить: скасувати пункт 1 рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 592 від 18.12.2013 року «Про затвердження Положення про проведення масових заходів у м. Дніпропетровську»; визнати незаконним Положення про проведення масових заходів у м. Дніпропетровську, затверджене рішення № 592 від 18.12.2013 року (далі-Положення).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 18.12.2013 року відповідачем прийнято рішення про затвердження Положення, вказане рішення вважає таким, що прийнято за межами повноважень відповідача, воно суперечить Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 29.04.2021 року надійшла заява позивача про розгляд справи без його участі та додаткові пояснення, в яких зазначено про те, що не дивлячись на втрату чинності вищевказаного Положення є всі підстави для надання оцінки законності оскаржуваного рішення.

29.04.2021 року представником відповідача надано відзив, в якому вказано про те, що рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 27.04.2017 року № 277 визнано таким, що втратило чинність рішення виконавчого комітету міської ради від 18.12.2013 року № 592 «Про затвердження Положення про проведення масових заходів у м. Дніпропетровську». В судовому засіданні представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

03.07.2014 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Ухвалою суду від 09.07.2014 року позовну заяву повернуто позивачу.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.09.2014 року ухвалу про повернення позову від 09.07.2014 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду.

05.01.2015 року ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву залишено без розгляду.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09.04.2015 року ухвалу про залишення позову без розгляду від 05.01.2015 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 січня 2021 року головуючим суддею у цій справі визначений суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кошля А.О. на підставі розпорядження керівника апарату суду від 25.01.2021 №31.

Вирішуючи питання по суті позовних вимог суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

18.12.2013 року відповідачем прийнято рішення «Про затвердження Положення про проведення масових заходів у м. Дніпропетровську».

Рішенням від 27.04.2017 року вищевказане рішення визнано таким, що втратило чинність.

Статтею 2 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» (станом на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон) визначено, що місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Виключна компетенція сільських, селищних, міських рад визначена в ст. 26 Закону.

Як регламентовано статтею 38 Закону повноваження щодо забезпечення законності, правопорядку, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян, делеговані повноваження: вирішення відповідно до закону питань про проведення зборів, мітингів, маніфестацій і демонстрацій, спортивних, видовищних та інших масових заходів; здійснення контролю за забезпеченням при їх проведенні громадського порядку.

Таким чином позовні вимоги в частині скасування п. 1 рішення Виконкому не підлягають задоволенню, оскільки підстав вважати, що оскаржуване рішення прийнято поза межами повноважень відповідача не має підстав.

Щодо визнання незаконним Положення суд виходить з наступного.

Стаття 39 Конституції України визначає, що громадяни мають право збиратися мирно, без зброї і проводити збори, мітинги, походи і демонстрації, про проведення яких завчасно сповіщаються органи виконавчої влади чи органи місцевого самоврядування.

Згідно з частиною третьою статті 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Вони застосовуються безпосередньо незалежно від того, чи прийнято на їх розвиток відповідні закони або інші нормативно-правові акти.

Право громадян збиратися мирно, без зброї і проводити збори, мітинги, походи і демонстрації, закріплене в статті 39 Конституції України, є їх невідчужуваним і непорушним правом, гарантованим Основним Законом України.

Це право є однією з конституційних гарантій права громадянина на свободу свого світогляду і віросповідання, думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, на використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір, права на вільний розвиток своєї особистості тощо. При здійсненні цих прав і свобод не повинно бути посягань на права і свободи, честь і гідність інших людей. За Конституцією України (стаття 68) кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України. Проводити збори, мітинги, походи і демонстрації громадяни можуть за умови обов`язкового завчасного сповіщення про це органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування. Таке сповіщення має здійснюватись громадянами через організаторів масових зібрань. Завчасне сповіщення відповідних органів про проведення тих чи інших масових зібрань - це строк від дня такого сповіщення до дати проведення масового зібрання. (Рішення Конституційного Суду № 4-рп/2001 від 19.04.2001).

Статтею 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Кожен має право на свободу мирних зібрань і свободу об`єднання з іншими особами, включаючи право створювати профспілки та вступати до них для захисту своїх інтересів. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття не перешкоджає запровадженню законних обмежень на здійснення цих прав особами, що входять до складу збройних сил, поліції чи адміністративних органів держави.

Положення про проведення масових заходів яке було чинним до 27.04.2017 року визначало порядок проведення саме масових заходів у м. Дніпропетровську, вважати що воно регламентувало також порядок проведення мирних зборів не має підстав, вказане положення жодним чином не зменшувало обсяг прав та свобод громадян визначених як Конституцією України так і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Окрім того, як вбачається з матеріалів справи оскаржуване рішення станом на час розгляду справи втратило чинність.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 КАС України визначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні та конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові та службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією та законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їхнє порушення.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджують позивачі, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їхнє порушення.

Судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи чи інтереси особи з боку суб`єкта владних повноважень.

Позивачем не наведено відомостей того, що оскаржуваним рішенням було порушено його права та інтереси на реалізацію прав визначених в ст. 39 Конституції України.

Враховуючи вищевикладене позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 5, 6, 9, 14, 72-77, 205, 211, 241-246, 255, 268-272, 286 КАС України, суд,

у х в а л и в:

В задоволенні адміністративного позову Дніпропетровської обласної організації політичної партії «Демократичний альянс» до Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення №592 від 18.12.2013 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом 10 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 09.06.2021 року.

Суддя А.О. Кошля