Справа № 280/6944/20
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2021-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 червня 2021 року м. Дніпросправа № 280/6944/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Добродняк І.Ю., Бишевської Н.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.02.2021 (суддя суду 1 інстанції Садовий І.В.) по справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, третя особа без самостійних вимог -Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, третя особа без самостійних вимог -Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»;

- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу допомоги по тимчасовій втраті працездатності за період з 06.07.2020 по 13.07.2020 із застосуванням ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»;

- зобов`язати відповідача провести перерахунок суддівської винагороди позивачу за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України та ст.135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», та виплатити недоотриману частину;

- зобов`язати відповідача провести перерахунок допомоги по тимчасовій втраті працездатності позивачу за період з 06.07.2020 по 13.07.2020, обчисливши її, виходячи з розміру суддівської винагороди, обчисленої відповідно до ст. 130 Конституції України та ст.135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», та виплатити недоотриману частину.

В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 на підставі ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» позивачу нарахована суддівська винагорода з обмеженням, а саме у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020. Крім того, при нарахуванні та виплаті позивачу допомоги по тимчасовій втраті працездатності за період з 06 по 13 липня 2020 відповідачем в якості бази для здійснення відповідного розрахунку, було взято меншу суму суддівської винагороди, ніж передбачено законом. З позиції позивача, нарахування та виплата суддівської винагороди в обмеженому розмірі є протиправною, здійснена всупереч вимог ст.130 Конституції та ст. 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», що порушило права позивача та гарантії незалежності судді.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19.02.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позов у повному обсязі. Вказує на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття неправильного рішення, адже здійснивши нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди у розмірі, що встановлено статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами, відповідач прямо порушив норму статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та норми статей 19 та 130 Конституції України. Оскільки інші позовні вимоги є похідними від вимоги про визнання протиправними дій відповідача, вважає наявними підстави для повного задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, вказуючи на безпідставність доводів апеляційної скарги та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що Указом Президента України «Про призначення суддів» №272/2018 від 07.09.2018 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Запорізького районного суду Запорізької області.

Відповідно до довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, що міститься в матеріалах справи, у період з 18.04.2020 по 31.08.2020 суддівська винагорода позивачу виплачувалась з обмеженнями, згідно з вимогами ст.29 Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» а саме: у квітні 2020 року обмежено на суму 19483,28 грн., у травні 2020 року - 51143,60 грн., у червні 2020 року 51143,60 грн., у липні 2020 року 6670,91 грн., у серпні 2020 року 51143,60 грн. Загальний розмір суддівської винагороди, який було обмежено на підставі ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», становить 174470,63 грн. (а.с.63).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач правомірно керувався положеннями ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» до 28.08.2020 (день ухвалення рішення Конституційним Судом України), у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову в частині заявлених вимог щодо визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області під час нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди, у період дії ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» і, як наслідок, відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 28.08.2020.

Крім того, допомога по тимчасовій втраті працездатності за період з 06 по 10 липня 2020 року нарахована та виплачена ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства України, підстави для її перерахунку відсутні.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до частини 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20), визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами;

- абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.

Питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано виключно статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що, в свою чергу, виключає можливість до правовідносин стосовно суддівської винагороди застосовувати інші Закони.

Здійснивши нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року з обмеженнями, передбаченими статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», відповідач порушив гарантоване Конституцією України право на належне матеріальне забезпечення судді, як одну із складових його незалежності, тим самим вчинив протиправні дії.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29 наступного змісту:

Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому, у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі, в операції Об`єднаних сил (ООС).

Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, відповідно до частини другої цієї статті).

Разом з цим, статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України в п. 4.1 рішення від 11 березня 2020 року в справі № 4-р/2020 з посиланням, у тому числі, на норми міжнародного права зазначив, що: Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11 -р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020.

Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виці матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2., абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018).

Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 01 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія За демократію через право (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства України, яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 року № 969/2019 (далі - Висновок).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосудця (ч. 1 ст. 124 Конституції України).

Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

З огляду на вищевикладене колегія апеляційної інстанції зазначає, що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач мав керуватися виключно Законом України «Про судоустрій та статус суддів», при цьому, застосування статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020» прямо суперечить статті 130 Конституції України.

Відповідно до частини 1-4 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акту, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Виходячи з наведених вимог процесуального права та враховуючи те, що стаття 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в частині суддівської винагороди не відповідає Конституції України та нормам міжнародного права, суд до спірних правовідносин застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Поряд із зазначеним, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що правильність вищезазначених висновків стосовно неможливості застосування статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в частині суддівської винагороди на теперішній час підтверджується висновками Конституційного Суду України, викладеними в Рішенні від 28.08.2020 №10-р/2020 у справі №1-14/2020(230/20), яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 № 294-ІХ зі змінами;

- абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві положення Закону України Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-ІХ.

Отже, положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 № 294-ІХ зі змінами, Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року № 553-ІХ, визнані неконституційними та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Колегія суддів зауважує, що питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано виключно статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що в свою чергу виключає можливість застосування до правовідносин стосовно суддівської винагороди інших Законів.

Таким чином висновки суду першої інстанції про те, що відповідач правомірно керувався положеннями статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» при нарахуванні та виплаті позивачу суддівської винагороди з 18.04.2020 до 28.08.2020 (день ухвалення рішення Конституційним Судом України) та відсутності підстав для задоволення позову є помилковими.

Крім того, колегія суддів зазначає, що посилання суду першої інстанції на те, що рішення Конституційного Суду України змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення, на переконання колегії суддів є безпідставні. Якщо закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, тим більше визнаний таким що суперечить Конституції України, такий закон чи інший правовий акт не підлягає застосуванню, застосовуються норми Конституції України як норми прямої дії. Порушенні гарантії суддів підлягають поновленню. Колегія суддів враховує, що Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 зазначено про необхідність компенсувати відповідними виплатами, встановленні обмеження суддівської винагороди.

З огляду на вищевикладене колегія суддів зазначає, що нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застуванням обмеженням її розміру, суб`єкт владних повноважень діяв з порушенням вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності судді, а відтак порушене право належить поновленню шляхом зобов`язання відповідача провести виплату позивачу суддівської винагороди на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Надаючи оцінку обґрунтованості позовних вимог в частині протиправності дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу допомоги по тимчасовій втраті працездатності за період з 06.07.2020 по 13.07.2020 із застосуванням ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.

Правове регулювання нарахування допомоги по тимчасовій втраті працездатності визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 №1105-ХІV та постанови Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 № 1266, якою затверджено «Порядок обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням» (далі Порядок №1266).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві.

Відповідно до частини другої статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом соціального страхування України застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2 Порядку №1266 сума допомоги по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною або хворим членом сім`ї) у розрахунку на місяць не повинна перевищувати розміру максимальної величини бази нарахування єдиного внеску.

Згідно частини 4 статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - це максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок.

З системного аналізу статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI та Порядку №1266 слідує, що розмір допомоги по тимчасовій втраті працездатності залежить від фактичного розміру нарахування єдиного внеску за 12 календарних місяців до місяця настання страхового випадку і обмежений 15 мінімальними заробітними платами та є фактичною страховою сумою для матеріального забезпечення з випадків соціального страхування.

Відповідно до положень частини 1 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»( в редакції, чинній до 28.08.2020), у максимальному розмірі заробітної плати не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Судом встановлено, що під час нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за липень 2020 року відповідачем сума допомоги по тимчасовій втраті працездатності не враховувалася у максимальному розмірі суддівської винагороди за липень 2020 року.

При цьому допомога по тимчасовій втраті працездатності виплачувалась позивачу відповідачем у період з 06 по 10 липня 2020 року (включно) (за 5 днів) відповідно до наведених нормативних положень, а не з 06 по 13 липня 2020 року (за 8 днів) як стверджує позивач.

З огляду на те, що у попередні 12 календарних місяців до настання страхового випадку суддівська винагорода нараховувалася позивачу відповідно до чинного під час її нарахування законодавства, з відповідним нарахуванням на вказану суддівську винагороду єдиного внеску, у встановленому законодавством порядку, підстави для перерахунку позивачу допомоги по тимчасовій втраті працездатності відсутні.

Враховуючи встановлені обставини справи в їх сукупності та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.02.2021 скасувати та прийняти нову постанову.

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо нарахування та виплати судді ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки) із застосуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області здійснити нарахування судді ОСОБА_1 недоотриманої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 по 28 серпня 2020 (за винятком днів відпустки), на підставі статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та виплатити недоотриману частину з відрахуванням загальнообов`язкових податків і зборів.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська