Справа № 826/18481/14
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2021-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2021 року м. Київ № 826/18481/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії:

головуючої судді - Добрівської Н.А., суддів: Кармазіна О.А., Катющенка В.П.,

за участю секретаря судових засідань - Шаповалової К.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

та представників:

від позивача - Мустіпан О.В.,

від відповідача-1 - Діанова О.В.,

від третьої особи-1 - Линка І.А.,

від третьої особи-2 - Пороховника О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до1. Державної податкової служби України,
2. Державної фіскальної служби України,
третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача-1:
Відокремленого підрозділу Головне управління ДПС у Київській області,
третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача-2:
Головне управління ДФС у Київській області
прозобов`язання вчинити певні дії, скасування наказу від 29.10.2014 №2167-о, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Міністерства доходів і зборів України (далі - Міндоходів України), Державної фіскальної служби України (далі - ДФС України, відповідач-2), третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача-1: Головне управління Міндоходів у Київській області (далі по тексту - ГУ Міндоходів у Київській області), третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача-2: Головне управління Державної фіскальної служби у Київській області (надалі - ГУ ДФС у Київській області, третя особа-2) з вимогами:

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління Головного управління Міндоходів у Київській області;

- скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України від 29.10.2014 №2167-о про звільнення ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказує на протиправність наказу про його звільнення на підставі підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади». Позивач стверджує, що його перебування у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 сукупно не менше одного року на посаді заступника керівника територіального (регіонального) органу податкової міліції в області не могло слугувати беззаперечною підставою для звільнення, у зв`язку з не відповідністю такого звільнення основним засадам очищення влади, встановленим частиною другою статті 1 цього Закону, оскільки при цьому не було враховано, що ОСОБА_1 і ніколи не вчиняв жодних дій, які були спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. За своїми посадовими обов`язками позивач просто не міг приймати рішення або вчиняти відповідні дії і при звільненні не проводилося жодного службового розслідування на предмет вчинення позивачем таких дій. Крім того, як зазначає позивач, наказ про звільнення прийнятий у період тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 , що суперечить частині третій статті 40 Кодексу законів про працю України.

У своїх запереченнях на позов ДФС України просить у задоволенні вимог позивача відмовити та наголошує, що у позовній заяві ОСОБА_1 не заперечується факт перебування його у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 сукупно не менше одного року на посадах, що підпадають під критерії, визначені статтею 3 Закону України «Про очищення влади»; ГУ ДФС у Київській області здійснено перевірку відомостей, зазначених в особових справах та трудових книжках працівників, та встановлено, що до заступника начальника управління - начальника відділу організації економічних злочинів оперативного управління ГУ Міндоходів у Київській області ОСОБА_1 застосовується заборона, визначена частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», про що складено довідку за формою, затвердженою наказом ДФС України від 17.10.2014 №199. Відповідні документи на підставі підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону для прийняття рішення направлено до ДФС України і наказом Міндоходів України від 29.10.2014 №2167-о позивача звільнено у відповідності до вимог чинного на той час законодавства. На думку відповідачів, посилання на статтю 40 Кодексу законів про працю України є некоректним та не ґрунтується на фактичних обставинах, оскільки норми Закону України «Про очищення влади» не встановлюють додаткових обмежень щодо звільнення під час тимчасової непрацездатності.

ГУ ДФС у Київській області у відзиві стверджує про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, зважаючи на законність дій Міндоходів України при прийнятті наказу про звільнення позивача, що відбулось на виконання і з дотриманням положень Закону України «Про очищення влади» і з дотриманням відповідної процедури.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.12.2014 відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання.

У попередньому засіданні 10.12.2014 ухвалою суду закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду колегією у складі трьох суддів.

У судовому засіданні 29.01.2015 після надання пояснень по суті позову представником позивача і представником Міндоходів України і ГУ ДФС у Київській області, а також представника ГУ Міндоходів у Київській області, судом поставлено на обговорення питання щодо звернення до Верховного Суду України з відповідним поданням і про зупинення провадження у справі. За результатом обговорення відповідних питань колегією суддів 29.01.2015 постановлені ухвали про звернення до Верховного Суду України із зазначеною ухвалою суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України «Про очищення влади», а також про зупинення провадження у справі №826/18481/14 до вирішення Верховним Судом України питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності положень Закону України «Про очищення влади» та прийняття відповідного рішення Конституційним Судом України.

У зв`язку з надходженням від представника позивача клопотання про поновлення провадження у справі, судом 01.02.2021 постановлено ухвалу про поновлення провадження у справі і призначено її до розгляду в судовому засіданні колегією у тому ж складі суду.

Одночасно ухвалою суду від 01.02.2021 вирішено питання щодо заміни відповідача-1 - Міністерства доходів і зборів України на Державну податкову службу України (далі по тексту - ДПС України, відповідач-1) та замінено сторону третю особу без самостійних вимог на стороні відповідача-1 - Головне управління Міндоходів у Київській області на Головне управління ДПС у Київській області (далі - ГУ ДПС у Київській області, третя особа-1).

Не погоджуючись з вказаною ухвалою в частині здійсненої судом заміни відповідача на ДПС України, остання звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду 26.04.2021 апеляційну скаргу ДПС України залишено без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.02.2021 у в частині заміни Міністерства доходів і зборів України на Державну податкову службу України - без змін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва призначено розгляд справи у судовому засіданні.

У судовому засіданні 07.06.2021, за результатами розгляду колегією суддів заяви представника позивача «Про збільшення розміру позовних вимог», остання повернута без розгляду з огляду на відсутність підпису особи, що її подала, а також на підставі частини першої статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням частини третьої статті 3 цього Кодексу.

07.06.2021 судом здійснено заміну Головного управління ДПС у Київській області на його процесуального правонаступника - Відокремлений підрозділ ДПС Головного управління ДПС у Київській області.

Позивач і його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити.

Представники відповідача-1, третьої особи-1 і третьої особи-2 проти позову заперечили.

На підставі частини першої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 07.06.2021 проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини третьої статті 243 названого Кодексу. Під час проголошення скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення сторонам роз`яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту рішення.

Заслухавши пояснення учасників процесу, ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, суд встановив такі обставини справи.

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 29.10.2014 №2167-о «Про звільнення ОСОБА_1 » відповідно до підпункту 1 пункту 2 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» та пункту 62 підпункту «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114, звільнено з посади та податкової міліції з постановкою на військовий облік полковника податкової міліції ОСОБА_1 (М-118498), заступника начальника управління - начальника відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління Головного управління Міндоходів у Київській області. Підстава: довідка про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі ОСОБА_1 .

Колегія суддів констатує допущення позивачем описки у позовній заяві при визначенні номеру спірного наказу, а саме - посилання позивача на «№1268-о» замість правильного «№1267-0».

Згідно довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці, ОСОБА_1 відповідно критеріїв здійснення очищення влади, визначених у частині першій статті 3 Закону України «Про очищення влади» за період з 25.02.2010 по 22.02.2014 обіймав посаду(и) щодо яких, встановлена заборона:

- начальника головного відділу податкової міліції - першого заступника начальника ДПІ у Печерському районі м. Києва з 30.01.2009 по 02.03.2012;

- заступника начальника управління податкової міліції ДПС у Київській області з 12.07.2013.

Стверджуючи про протиправність спірного наказу про його звільнення, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Колегія суддів Окружного адміністративного суду міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, керується такими мотивами.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначає Закон України «Про очищення влади».

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:

1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;

2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», у порядку та строки, визначені цим Законом.

Вирішуючи питання відповідності ОСОБА_1 критеріям, визначеним частиною першою статті 3 Закону України «Про очищення влади», та наявності підстав для звільнення на підставі пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади», суд приходить до наступних висновків.

Як визначено у частині першій статті 1 Закону України «Про очищення влади» очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про очищення влади» очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Згідно з частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Пункт 8 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади» установлює, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Таким чином, заборона, передбачена частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», та процедура звільнення за нормами пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, може бути застосована у відношенні до позивача за умови відповідності його наступним критеріям:

- обіймав посаду (посади), керівника, заступника керівника центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року;

- сукупний строк обіймання такої посади складає не менше одного року.

Виходячи із приписів пункту 8 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади», критерії застосування заборон відповідно частини третьої статті 1 Закону України «Про очищення влади» передбачають обов`язкове настання для особи конкретних обставин, а саме обіймання (перебування) сукупно не менше одного року посади (посад) у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 керівника, заступника керівника:

- територіального органу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику в області;

- податкової міліції в області.

Крім того, норми частини першої та другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» передбачають застосування заборон на обіймання певної посади до осіб, які працювали в органі, який забезпечує формування та реалізацію податкової та/або митної політики.

Пункт 1 Положення про Державну податкову адміністрацію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.2007 №778, визначало, що Державна податкова адміністрація України (ДПА) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів. ДПА забезпечує реалізацію єдиної державної податкової політики, державної політики у сфері контролю за виробництвом і обігом спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, здійснює міжгалузеву координацію у цій сфері.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого Указом Президента України від 12.05.2011 №584/2011, ДПС України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію єдиної державної податкової політики, а також державної політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів, здійснює міжгалузеву координацію у цій сфері.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 №236, Державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує, зокрема, державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство доходів і зборів України, затвердженого Указом Президента України від 18.03.2013 №141/2013, Міністерство доходів і зборів України (Міндоходів України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міндоходів України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з питань: забезпечення формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізації єдиної державної податкової, державної митної політики.

Згідно з пунктом 1 Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №375, Міністерство фінансів України (Мінфін) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Мінфін є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує зокрема, формування та реалізує державну фінансову та бюджетну політику.

Наведений аналіз положень вказаних нормативно-правових актів, що у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 органом, який забезпечує формування та реалізацію податкової та/або митної політики, були лише Міністерство доходів і зборів України та Міністерство фінансів України; у свою чергу такі органи, як Державна податкова адміністрація України, Державна податкова служба України та Державна фіскальна служба України виконували тільки функції реалізації державної податкової та/або митної політики.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», застосовується до осіб, які працювали на керівних посадах в органах Міністерство доходів і зборів України та Міністерство фінансів України, та не може бути застосована до осіб, які працювали в органах Державної податкової адміністрації України, Державної податкової служби України та Державної фіскальної служби України.

Однак, відповідачами не доведено належними та допустимим доказами, що ОСОБА_1 що у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 обіймав посади в системі органу, який забезпечує формування та реалізацію податкової та/або митної політики сукупно не менше одного року.

Крім того, суд звертає увагу, що Закон України «Про очищення влади» передбачає можливість звільнення із займаної посади, а не зі служби у податковій міліції взагалі, проте, оскаржуваним наказом ОСОБА_1 звільнено не тільки з посади, а й зі служби у податковій міліції, що не відповідає нормам цього Закону в цілому. Встановлені статтею 1 Закону України «Про очищення влади» заборони обмежують перебування особи на конкретних посадах, що передбачені статтею 3 Закону протягом конкретного строку, а не на службі в податковій міліції в цілому.

За змістом оскаржуваного наказу, разом із нормами Закону України «Про очищення влади» позивача звільнено з податкової міліції відповідно до підпункту «а» пункту 62 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114.

Так, згідно з підпунктом «а» пункту 62 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі по тексту - Положення про проходження служби), звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров`я придатні до військової служби.

Отже, підпункт «а» пункту 62 Положення про проходження служби, який вказаний однією із підстав для звільнення позивача із органів податкової міліції, лише передбачає можливість звільнення у запас Збройних Сил та не встановлює підстав звільнення службових осіб органів внутрішніх справ.

Звільнення зі служби в запас встановлені у пункті 64 Положення про проходження служби, відповідно до якого особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік):

а) за віком - при досягненні віку, встановленого для них пунктом 7 цього Положення. Крім того, за віком можуть бути звільнені особи середнього начальницького складу, які мають вислугу 20 і більше років (у пільговому обчисленні), і яким до досягнення встановленого віку перебування на службі залишилося 3 роки і менше, а за їх бажанням при досягненні цього віку - незалежно від наявності вислуги років;

б) через хворобу - у разі визнання їх непридатними до військової служби в мирний час (у військовий час - обмежено придатними 2-го ступеня) за рішенням військово-лікарської комісії;

в) через обмежений стан здоров`я - у разі визнання їх придатними до військової служби поза строєм у мирний час (у військовий час обмежено придатними 1-го ступеня) за рішенням військово-лікарської комісії при неможливості використання їх на службі у зв`язку з відсутністю відповідних вакантних посад;

г) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі;

д) через службову невідповідність;

є) за порушення дисципліни;

ж) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків;

з) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації);

и) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України;

і) у зв`язку з непроходженням випробування в період іспитового строку;

ї) у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі;

й) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення злочину або адміністративного корупційного правопорушення.

Однак, будь-якої з підстав для звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до пункту 64 Положення про проходження служби відповідачами не наведено; під час судового розгляду судом також не встановлено, а відповідачами не доведено наявність у межах спірних правовідносин правових підстав для звільнення ОСОБА_1 зі служби в податковій міліції.

У взаємозв`язку з наведеними вище обставинами колегія суддів також зазначає про таке.

Згідно з положеннями статті 1, статті 3, частини другої статті 6, частин першої та другої статті 8 Конституції України Україна є демократичною, правовою державою, у якій визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основ Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України; відповідно до Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 43 Конституції України зокрема передбачено, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Як зазначив Конституційний Суд України у абзаці третьому підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини рішення від 29.01.2008 №2-рп/2008 у справі за конституційним поданням 52 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про особливості звільнення з посад осіб, які суміщають депутатський мандат з іншими видами діяльності» та конституційним поданням 89 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень пункту 2 частини другої статті 90 Конституції України, статті 5 Закону України «Про особливості звільнення з посад осіб, які суміщають депутатський мандат з іншими видами діяльності» (справа про звільнення народних депутатів України з інших посад у разі суміщення), право на працю є природною потребою людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Наведені конституційні гарантії щодо реалізації права на працю, відповідно, поширюються і на публічну службу.

Законом України «Про очищення влади» визначено правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Як зазначено вище, відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про очищення влади» очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

За загальний визначенням під поняттям «принцип» (від лат. principium - начало, основа) розуміється головне, важливе, суттєве, неодмінне.

Принципи права - це основні ідеї, вихідні положення, які закріплені в законі, мають загальну значущість, вищу імперативність (веління) і відображають суттєві положення права.

Таким чином, частиною першою та другою статті першої Закону України «Про очищення влади» визначено базові, основоположні принципи очищення влади та надано визначення терміну «очищення влади», виходячи з яких і застосовуються інші норми цього Закону до конкретних обставин та осіб у їх системному взаємозв`язку з принципами їх застосування, тобто дотримання вказаних принципів є передумовою застосування наслідків, передбачених цим Законом.

При цьому, відповідно до частини другої статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Згідно із Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Протоколу №1 та Протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до пункту 12 резолюції Парламентської Асамблеї ради Європи №1096 (1996) люстрація або інші адміністративні заходи, які запроваджує держава, будуть сумісними з принципами демократичної та правової держави лише якщо дотримано критеріїв стосовного того, щоб принцип вини був індивідуальним, а не колективним, і мав бути встановлений у кожному конкретному випадку.

У пунктах 62, 63 Проміжного висновку щодо Закону України «Про очищення влади» (Закон «Про люстрацію») від 16.12.2014 №788/2014 (СDL-АD (2014)044) Венеціанська комісія зазначила, що відповідно до Керівних принципів, люстрація має бути спрямована тільки проти осіб, які відіграли важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини або які обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини; ніхто не може бути предметом люстрації виключно через особисті думки і переконання; свідомі співробітники можуть бути люстровані тільки якщо їх дії насправді нанесли шкоду іншим, і вони знали або повинні були знати про це. Крім того, особи, які були молодшими за 18 років під час відповідних дій, добровільно відмовилися від членства, зайнятості або представництва у відповідній організації до переходу до демократичного режиму, або які діяли з примусу, повинні бути звільнені від люстрації.

Нарешті, як зазначено в статті 1.2 Закону «Про люстрацію», «люстрація має бути заснована на принципі індивідуальної (не колективної) відповідальності».

Наведене вказує, що люстрація застосовується до осіб, які, перебуваючи на конкретній посаді в органах державної влади, відігравали важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини, обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини, вчинили певні правопорушення у наведеному контексті.

Отже, люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника має бути доведена в кожному конкретному випадку.

Разом з тим, під час розгляду справи, відповідачами не надано доказів того, що позивач своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяв їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, тобто у даному випадку, відповідачем не доведено дотримання основоположних принципів очищення влади, визначених Законом України «Про очищення влади».

Крім того, суд зауважує, що ОСОБА_1 звільнено у період тимчасової непрацездатності, що суперечить приписам частини четвертої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Так, частиною четвертою статті 40 Кодексу законів про працю України, які є нормами загального законодавства передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлено, що "правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність».

Суд також звертає увагу, що згідно з рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 04.09.2019 №6-р(II)/2019 визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України.

У підпункті 2.2 пункту 2 мотивувальної частини цього рішення Конституційний Суд України зазначив, що зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці.

Законодавством України визначено, що тимчасова непрацездатність - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежать від факту втрати працездатності (пологи, карантин, догляд за хворим тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи; тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності (Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затверджене наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 №189).

У статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, зокрема у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, тому для забезпечення конституційного права кожного на працю, встановленого статтею 43 Основного Закону України, повинні бути закріплені певні гарантії, а саме заборона на звільнення працівника з ініціативи власника в період тимчасової непрацездатності такого працівника.

Закріплення в Основному Законі України права громадян на соціальний захист сприяє виконанню обов`язку держави зі створення умов для реалізації громадянами права на працю, що корелюється з вимогами приписів Основного Закону України (частина друга статті 43) та Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 року (статті 16, 17), а заборона звільнення працівника з ініціативи власника у період перебування такого працівника у відпустці є такою, що забезпечує реалізацію його конституційного права на відпочинок, закріпленого статтею 45 Конституції України.

З приписів Конституції України випливає, що незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника.

У пункті 3 рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 24 Конституції України (справа про рівність сторін судового процесу) від 12.04.2012 №9-рп/2012 зазначено, що рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статтях 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 14), Протоколі №12 до цієї Конвенції (статті 1), ратифікованих Україною, та у Загальній декларації прав людини 1948 року (статтях 1, 2, 7); гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод (абзаци четвертий, п`ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

У §49 рішення у справі «Пічкур проти України» від 07.11.2013 Європейський суд з прав людини акцентував увагу на тому, що відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимної мети або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною метою.

Конституційний Суд України вказав, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими (абзац сьомий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення від 07.07.2004 №14-рп/2004).

З огляду на це Конституційний Суд України зазначає, що не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватися з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів.

Положеннями частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці.

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України.

Суд встановив, що у період з 21.10.2014 по 01.11.2014 ОСОБА_1 та, відповідно у день звільнення (29.10.2014), перебував на амбулаторному лікуванні, що підтверджується наявною у справі копією листка непрацездатності серії АГА №941835.

Таким чином, враховуючи, що до позивача не застосовується заборона, визначена Законом України «Про очищення влади», з огляду на недоведеність того, що позивач здійснював заходи, спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, а також звільнення позивача у період тимчасової непрацездатності, суд приходить до висновку про незаконність звільнення ОСОБА_1 та про необхідність скасування наказу Міністерства доходів і зборів України від 29.10.2014 №2167-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Суд встановив, що у період зупинення провадження у даній справі Головне управління Міндоходів у Київській області припинено внаслідок реорганізації шляхом приєднання до Головного управління ДФС у Київській області, а тому посада начальника оперативного управління Головного управління Міндоходів у Київській області на момент прийняття рішення у справі не існує.

З урахуванням відновлення порушеного права позивача на працю та довготривалий розгляд справи, враховуючи незаконність звільнення позивача, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 належить поновити на відповідній посаді у Головному управлінні ДФС у Київській області, як правонаступника Головного управління Міндоходів у Київській області, рівнозначній тій посаді, яку обіймав позивач на момент звільнення, а саме посаді заступника начальника управління - начальника відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління Головного управління Міндоходів у Київській області.

Вказана правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №826/10460/16.

Підсумовуючи, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку про те, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню.

У відповідності до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи на те, що при зверненні позивача до суду з даним позовом, останній був звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», відтак, позивачем не понесено судових витрат, з огляду на що такі судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.

Керуючись статті 2, 3, 5-11, 73-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України від 29.10.2014 №2168-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді у Головному управлінні ДФС у Київській області, яка рівнозначна посаді заступника начальника управління - начальника відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління Головного управління Міндоходів у Київській області.

4. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді у Головному управлінні ДФС у Київській області, яка рівнозначна посаді заступника начальника управління - начальника відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління Головного управління Міндоходів у Київській області.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку, визначеному статтями 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з моменту складення повного тексту.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 );

Державна податкова служба України (04053, м. Київ, Львівська площа, 8, );

Державна фіскальна служба України (04655, м. Київ, Львівська площа, буд. 8; ).

Головне управління ДПС у Київській області (03151, м. Київ, вулиця Народного Ополчення, 5А, код ЄДРПОУ - 44096797);

Головне управління ДФС у Київській області (03680, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 5-А; )

Головуюча суддя: Н.А. Добрівська
Судді: О.А. Кармазін
В.П. Катющенко