Справа № 380/9623/20
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції : Коморний О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/9623/20 пров. № А/857/4514/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Матковської З.М., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря судового засідання: Мельничук Б.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Львівського апеляційного суду на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 січня 2021 року у справі № 380/9623/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівського апеляційного суду, Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ :

30.10.2020р. позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Львівського апеляційного суду, Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України в якому просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність Львівського апеляційного суду щодо не нарахування та невиплати суддівської винагороди за період з 18.04.2020р. - 10.07.2020р. відповідно до ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»;

- зобов`язати Львівський апеляційний суд нарахувати невиплачену за період з 18.04.2020р. - 10.07.2020р. суддівську винагороду відповідно до вимог ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи з базового розміру посадового окладу судді - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що встановлений на 01 січня 2020 року, та доплату за вислугу років у розмірі 60 відсотків посадового окладу, розмір якої з урахуванням податків і зборів складає - 218101 грн 32 коп.;

- стягнути з Львівського апеляційного суду невиплачену за період з 18.04.2020р. - 10.07.2020р. суддівську винагороду відповідно до вимог ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в розмірі 218101 грн. 32 коп. з урахуванням податків і зборів;

- зобов`язати Державну судову адміністрацію України виділити та перерахувати через Державну казначейську службу України Львівському апеляційному суду кошти для проведення виплати недоплаченої суддівської винагороди за період з 18.04.2020р.- 10.07.2020р. в розмірі 218101 грн 32 коп. з урахуванням податків і зборів.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16.01.2021р. позов задоволено частково. Суд визнав протиправною бездіяльність Львівського апеляційного суду щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 - 10.07.2020р. відповідно до ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Крім того, суд зобов`язав Львівський апеляційний суд нарахувати та виплатити ОСОБА_1 не виплачену за період з 18.04.2020р. - 10.07.2020р. суддівську винагороду відповідно до вимог ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», без застосування обмеження встановленого ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 р. №294-IX, враховуючи раніше виплачені суми, з урахуванням податків і зборів. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Львівський апеляційний суд подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.01.2021р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.

ст.229 КАС України передбачено, що фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Із змісту Указу Президента України від 17.03.2007р. № 212/2007, Постанови Верховної Ради України від 25.09.2008р. №596VI, Указу Президента України від 28.09.2018р. № 297/2008, Рішення Вищої ради правосуддя від 23.06.2020р. № 1949/0/15-20, Наказу голови Львівського апеляційного суду від 10.07.2020р. № 05.14/12/2020р. видно що ОСОБА_1 в період з 17.03.2007р.- 10.07.2020р. працювала на посаді судді місцевого Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області, Львівського апеляційного суду.

ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

18.04.2020р. набрав чинності Закон №553-IX від 13.04.2020р. «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі- Закон № 553-ІХ), на підставі якого розмір суддівської винагороди обмежено розміром, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої станом на 01.01.2020р. Вказане обмеження припинене з 29.08.2020р., у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020р. № 10-р/2020.

Тобто, в період з 18.04.2020р. - 28.08.2020р. суддівська винагорода нараховувалась та виплачувалась позивачу з урахуванням обмеження, встановленого Законом № 553-ІХ.

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (ч. ст.124 Конституції України).

ст.130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.

Згідно ч.1 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016р. № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

ч.2 ст.135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Із змісту ч.3 ст.135 Закону № 1402-VIII видно, що базовий розмір посадового окладу судді становить, зокрема: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

ч. 9 ст. 135 Закону № 1402-VIII, визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Законом № 553-IX від 13.04.2020р. «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», згідно з пунктом 10 розділу І якого Закон № 294-IX від 14.11.2019р. «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено, зокрема, ст.29 такого змісту (в редакції, яка діяла до ухвалення Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28.08.2020р.): «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому, у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у ч.1 цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 29).

Обмеження, встановлене у ч.1 даної статті застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до ч.2,ч.3 ст. 29).

З огляду на викладене та аналізу наведених норм права, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що Закон № 553-IX від 13.04.2020р. «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», як і Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не є законами про судоустрій, в розумінні ст.130 Конституції України. Наведеними чи іншими законами не вносилися зміни до Закону № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (стосовно розміру суддівської винагороди), з цих підстав Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не може встановлювати розміру винагороди судді.

Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», має вирішуватися на користь Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Для спірних правовідносин спеціальними є норми ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка має пріоритет стосовно Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»).

Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік») має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в ч. 2 ст.95 Конституції України та деталізовані у Бюджетному кодексі України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Висновки колегії суддів узгоджується з правовою позицією яка викладена у постанові Верховного Суду від 03.03.2021р. № 340/1916/20.

Отже, єдиним нормативно-правовим актом, яким визначається розмір суддівської винагороди є Закон України «Про судоустрій і статус суддів». Цей закон є спеціальним щодо встановлення (визначення) розміру суддівської винагороди. У разі колізії між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами, застосовувати слід спеціальний, якщо він не скасований виданим пізніше в часі загальним актом.

До Закону України №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» у частині, що регламентує розмір суддівської винагороди у період з 18.04.2020.-28.08.2020р. законодавець змін не вносив, а тому законних підстав для обмеження її виплати не було.

Тобто, обмеження виплати у цей період суддівської винагороди розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів, на підставі ст.29 Закону № 294-ІХ є незаконним.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо протиправної бездіяльності Львівського апеляційного суду щодо обмеження розміру суддівської винагороди ОСОБА_1 та зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу не виплачену за період з 18.04.2020р. - 10.07.2020р. суддівську винагороду відповідно до вимог ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», без застосування обмеження встановленого ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019р. №294-IX, враховуючи раніше виплачені суми, з урахуванням податків і зборів. В іншій частині судове рішення не оскаржується.

Доводи апелянта, про відсутність правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету, є безпідставними, оскільки, ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» видатки Державного бюджету не визначались та згідно Додатку №3 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» загальні видатки на забезпечення здійснення правосуддя (код 0501020) були збільшені, а в частині фонду оплати праці залишились незмінними.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020р. № 10-/2020 у справі № 1-14/2020 (230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- ч.1, ч.3 ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11. 2019р.№ 294-ІХ із змінами;

- абз.9 п.2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020р. № 553-ІХ.

Колегія суддів також зазначає, що оскільки, положення ст.29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» щодо обмеження суддівської винагороди застосоване всупереч імперативним приписам ч.2 ст.130 Конституції України, а тому, визнання цієї статті неконституційною правового значення для вирішення спору не має. Тобто, безпідставними є доводи апелянта про те, що лише з 28.08.2020р. ст. 29 даного закону втратила чинність, а до цієї дати її застосування було правомірним.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

В ст.242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст. 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Львівського апеляційного суду залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 січня 2021 року у справі № 380/9623/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді З. М. Матковська
Р. М. Шавель
Повний текст рішення складено 07.06.2021р.