Справа № 420/6178/21
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2021-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6178/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

за участю секретаря судового засідання Закуріної А.М.,

сторін:

позивач: не з`явився

відповідач: Козеровська А.О. - за Випискою

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (, місцезнаходження: 65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-11576-51 від 18.02.2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 15 квітня 2021 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (, місцезнаходження: 65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-11576-51 від 18.02.2021 року.

Ухвалою від 28 квітня 2021 року після усунення недоліків, що зумовили залишення позову без руху прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження викликом (повідомленням) сторін.

Позов обґрунтовано тим, що оскаржувана вимога, якою позивачу нараховано заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 33256,4 грн. на підставі даних інформаційної системи органу доходів та зборів є необґрунтованою та підлягає скасуванню.

Так, позивач зазначив, що в лютому 2021 року звернувся з відповідною заявою до органу реєстрації, наслідком якої стало внесення 04.02.2021 року запису до ЄДР про припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця.

Також, позивач зазначив, що 07.02.2018 року був прийнятий за основним місцем роботи до ТОВ «Снік Вуд Індастрі» на посаду майстра виробничої дільниці, з 01.10.2019 року був переведений до ТОВ «Айсал» за основним місцем роботи на посаду майстра виробничої дільниці, де продовжує працювати по теперішній час.

Таким чином, позивач зазначив, що ще з 2017 року припинив займатись підприємницькою діяльністю та не отримував від неї ніякого прибутку, в той час як з 07.02.2018 року роботодавцем вчасно та у повному обсязі сплачувались та продовжують сплачувати за позивача єдиний соціальний внесок, що підтверджується довідкою за формою ОК-7 від 13.04.2021 року, отриманої позивачем на портал електронних послуг Пенсійного фонду України.

Також, позивач вважає, що незаконна вимога зводиться до подвійної сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (безпосередньо позивачем його роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску, а тому підлягає скасуванню.

До суду 24 травня 2021 року (вхід. № 26138/21) від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позову заперечував, зазначивши, що оскаржувана вимога про сплату боргу є правомірною та не підлягає скасуванню, оскільки отримана позивачем заробітна плата як найманого працівника та факт реєстрації його фізичною особою-підприємцем без отриманого від підприємницької діяльності доходу є різними базами нарахування єдиного внеску, які не виключають один одного та після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізична особа продовжує обліковуватись у контролюючих органах як фізична особа-платник податків, яка отримує доходи від провадження підприємницької діяльності та така особа має забезпечити остаточні розрахунки з податків від провадження підприємницької діяльності.

Також, відповідач зазначив, що відповідно до облікових даних інформаційної системи органу доходів та зборів загальна сума заборгованості позивача станом на 31.01.2021 року становить 33256,4 грн.

Позивачем надано відповідь на відзив, відповідно до якої позивач наполягав на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача не скористався правом на подачу заперечень.

Позивач на відкрите судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином та завчасно засобами електронної пошти, про що свідчить звіт від поштового сервера.

Враховуючи характер спірних правовідносин, відсутність потреби у заслуховуванні особистих пояснень позивача, керуючись приписами ч. 5 ст. 205 КАС України, суд доходить висновку щодо можливості продовження розгляду справи за відсутності позивача, його неявка не перешкоджає подальшому розгляду справи по суті.

Представник відповідача на відкритому судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Доповівши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, судом у справі встановлені такі факти та обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується паспортом № НОМЕР_2 (а.с.6)

Згідно з записів у трудовій книжці НОМЕР_3 , ОСОБА_1 з у період з 07.02.2018 року по 30.09.2019 року працював у ТОВ та прийнятий на посаду майстер виробничої дільниці ТОВ «Снік вуд Індустрі», з 01.10.2019 року прийнятий на роботу ТОВ "Айсал" на посаду майстер виробничої дільниці (а.с.14), що також підтверджено довідкою ТОВ «Айсал» вих. №29 від 14.04.2021 року та наказом №82/к від 30.09.2019 року, та на даний час продовжує працювати на посаді майстер виробничої дільниці (а.с.12-13).

Також з даних форми ОК-7 «Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, індивідуальні відомості про застраховану особу, суд встановив, що ТОВ «Айсал» та ТОВ «Снік вуд Індустрі» сплачувало за ОСОБА_1 страхові внески у період 2018-2020 роки (а.с. 15).

Матеріалами справи підтверджено, що 18 лютого 2021 року ГУДПС в Одеській області прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-11576-51, відповідно до якої вимагається сплатити борг у розмірі 33256,4 грн. відповідно до ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування на підставі даних інформаційної системи органу доходів та зборів (а.с.18).

Відповідно до даних облікової картки платника податків, позивачу контролюючим органом 09.02.2018 року нараховано 8448 грн. - єдиного внеску за 2017 рік; 19.04.2018 року - 2457, 18 грн. нараховано ЄВ ФОП за перший квартал 2018 року; 19.07.2018 року - 2457, 18 грн. за 2 квартал 2018 року; 19.10.2018 року - 2457, 18 грн. - за 3 квартал 201 року; 21.01.2019 року - 2457, 18 грн. за 4 квартал 2018 року; 19.04.2019 року - 2754, 18 грн. - за 1 квартал 2019 року; 19.07.2019 року - 2457, 18 грн. за 2 квартал 2019 року; 21.10.2019 року - 2457, 18 грн. за 3 квартал 2019 року; 20.01.2020 року - 2457, 18 грн. за 4 квартал 2019 року; 21.04.2020 року 2078, 12 грн. - за 1 квартал 2020 року; 20.07.2020 року 1039, 12 грн. - за 2 квартал 2020 року; 19.10.2020 року - 3178, 12 грн. - 3 квартал 2020 року, 19.10.2020 року - 330 грн. - за 4 квартал 2020 року, разом 33 256, 40 грн.

Не погоджуючись із даною вимогою, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, заслухавши пояснення представника відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню повністю, з огляду на таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення і виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464).

Відповідно до п. 2 та 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VІ, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з п. 1 і 4 ч.1 ст. 4 Закону №2464-VІ, платниками єдиного внеску, зокрема, є:

- роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами;

- фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону №2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Статтею 7 Закону №2464-VІ визначено базу нарахування єдиного внеску.

Відповідно до абз. 1 п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI (у редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

При цьому, у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно ч. 3 цієї статті Закону №2464-VI, нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача.

Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.

У положень ч. 4 ст. 4 Закону №2464 у редакції Закону №1774-VII з 01.01.2017 фізичні особи-підприємці - платники єдиного податку та фізичні особи-підприємці, які перебувають на спрощеній системі оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону №2464-VI, єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 6 Закону №2464-VІ, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

У постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №440/2149/19, суд дійшов висновків про наступне: необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд касаційної інстанції вважає за необхідне сформулювати правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.».

Одночасно Касаційний суд визнав таким, що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем).

У постанові Верховного Суду від 10.06.2020 у справі №120/1918/19-а Верховний Суд зробив висновок про те, що особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, суд встановив, що позивач перебував на обліку ГУДФС в Одеській області як фізична особа-підприємець та з 04.02.2021 року припинив свою підприємницьку діяльність, про що було внесено запис до ЄДР та відповідно до інформаційної бази даних ІС «Податковий блок» в інтегрованій картці платника існують такі нарахування: нараховано за 2017 рік 8 448, 00 грн., нараховано за 1 кв. 2018 року 2 457, 18 грн., за 2 кв. 2018 року 2457,18 грн., за 3 кв. 2018 року - 2457,18 грн., за 4 кв. 2018 року 2457, 18 грн., нараховано за 1 квартал 2019 року -2754,18грн, за 2 кв. 2019 року -2754,18 грн., за 3 кв. 2019 року - 2754,18 грн., за 4 кв. 2019 року 2754,18 грн, нараховано за 1 квартал 2020 року -2078,12, за 2 кв. 2020 року -1039,16 грн., за 3 кв. 2020 року - 3178,12 грн., за 4 кв. 2020 року - 3300 грн

Однак, суд встановив, що у період 2018-2020 року ОСОБА_1 фактично підприємницьку діяльність не здійснював, сум доходів від підприємницької діяльності не отримував та звіти щодо сплати єдиного соціального внеску (в т.ч. у межах розміру мінімального страхового внеску на місяць) до органу ДФС не подавав оскільки був оформлений найманим працівником у ТОВ «Снік Вуд Індустрі» та ТОВ «Айсал», отримував суму доходів у вигляді заробітної плати.

У свою чергу суд встановив, що ТОВ «Снік Вуд Індустрі» та ТОВ «Айсал» нараховувало та здійснювало відповідні нарахування по єдиному соціальному внеску із сум нарахованої до виплати позивачу заробітної плати за позивача, що підтверджується формою ОК-7.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку про відсутність у контролюючого органу правових підстав для нарахування позивачу в автоматичному режимі єдиного внеску за такі періоди: 1-4 кв. 2018 року, 1-4 кв. 2019року, 1-4 кв. 2020 року (тобто, за періоди, коли позивач отримував заробіток як найманий працівник, та з сум якого роботодавцями здійснено відрахування на оплату єдиного внеску у розмірі не менше за мінімальний страховий внесок).

Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону №2464-VІ, податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Враховуючи вищевикладені обставини та приписи ст. 25 Закону №2464-VІ, суд доходить висновку, що невірне визначення суми недоїмки з єдиного внеску у виконавчому документі доводить про його неправомірність в цілому, а тому суд вважає, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-11576-51 від 18.02.2021 року є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено, судовий збір підлягає стягненню на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (, місцезнаходження: 65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-11576-51 від 18.02.2021 року,- задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС в Одеській області (, місцезнаходження: 65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5) про сплату боргу (недоїмки) №Ф-11576-51 від 18.02.2021 року.

Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області (, місцезнаходження: 65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 908 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок ).

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України, п. 3 розділу УІ Прикінцевих положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано « 07» червня 2021 року.

Суддя Л.Р. Юхтенко