Справа № 160/7569/21
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2021-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

17 травня 2021 р. Справа № 160/7569/21

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Боженко Н.В., розглянувши в м.Дніпрі матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі про зняття арешту з майна та заборони відчуження майна,-

ВСТАНОВИВ:

12 травня 2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі, в якій позивач просить суд:

- зняти арешт з майна ОСОБА_1 , квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , накладеного згідно із постановою про арешт майна та заборону відчуження ВП № 44942038 від 06.10.2014 року держаним виконавцем Лисяк С.В.;

- зняти арешт з майна ОСОБА_1 , квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , накладеного згідно із постановою про арешт майна та заборону відчуження ВП № 30263273 від 05.12.2011 року держаним виконавцем Малюк І.В.;

- зняти арешт з майна ОСОБА_1 , квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , накладеного згідно із постановою про арешт майна та заборону відчуження ВП № В10-2461/10 від 17.11.2010 року державним виконавцем Фуніна Я.О.

Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/7569/21 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.

Згідно вимог п. 4 ч. 1 ст.171 Кодексу адміністративного судочинства України - суддя після одержання позовної заяви з`ясовує чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі (ч. 2 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України).

Дослідивши матеріали позовної заяви та перевіривши її відповідність вимогам ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що йому на праві власності належить частина квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач, маючи намір відчужити своїй дочці свою частку квартири, звернувся до нотаріуса, а останній його повідомив про те, що все його майно з 2010 року накладено арешт.

Листом Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі позивачу повідомлено, що відносно останнього було відкрито виконавче провадження: ВП № 15056207, в межах якого було накладено арешт на все майно боржника та оголошено заборону на його відчуження на підставі виконавчого листа виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 , на користь ЗАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість в розмірі 2 376, 81 грн., ВП № 30263273, в межах якого було оголошено заборону відчуження майна на підставі виконавчого листа АНД районного суду м. Дніпропетровська від 19.09.2011 №2-2733/2011 про стягнення з ОСОБА_1 , на користь ПАТ Райфайзен Банк Аваль заборгованості за кредитним договором 39304, 06 грн., витрати зі сплати судового збору 393, 04, та витрати на інформаційно-технічне забезпечення 120 грн., ВП № 44942038 в межах якого межах якого було оголошено заборону відчуження майна на підставі виконавчого листа АНД районного суду м. Дніпропетровська від 19.09.2011 № 2-2733/11 про стягнення з ОСОБА_1 , на користь ПАТ "Райфайзен Банк Аваль" заборгованості за кредитним договором 39 817, 10 грн., ВП № 49439895, в межах якого було накладено арешт на все майно боржника та оголошено заборону на його відчуження на підставі виконавчого листа виданого АНД районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Райфайзен Банк Аваль" заборгованності в розмірі 39817,1 грн. Державні виконавці керуючись п.2 ч.1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції що діяла на час прийняття рішення, у зв`язку з відсутність у боржника майна, повернуто виконавчі документи стягувачу.

На думку позивача, у разі відсутності на теперішній час виконавчих проваджень, в яких позивач виступає як боржник, свідчить про відсутність правової підстави для здійснення примусового виконання відносно позивача, а отже і відсутність правової підстави для накладення арешту на нерухоме майно.

Визначаючись з приводу того, чи належить розглядати даний спір в порядку адміністративного судочинства, суд враховує наступне.

Частиною другою статті 124 Конституції України встановлено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях вказував на те, що фраза "суд, встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "суд, встановлений законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, порядок здійснення судочинства в адміністративних судах встановлено Кодексом адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).

Згідно з пунктами 1, 2 частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Частиною 1 статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначення поняття суб`єкта владних повноважень наведене у пункті 7 частини 1 статті 4 КАС України, згідно з якою під таким розуміється орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Суд враховує, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Окрім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначені статтею 287 КАС України.

Так, відповідно до частини 1 статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця можуть бути оскаржені до адміністративного суду лише в разі відсутності іншого судового порядку оскарження. Якщо ж законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності зазначених осіб, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Так і ж висновки викладені і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №826/12964/17.

Водночас, нормативно-правовим актом, який врегульовує особливості здійснення виконавчого провадження, є Закон України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII (надалі - Закон №1404-VIII).

Частиною 1 статті 74 Закону №1404-VIII передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Разом із тим, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина 2 статті 74 Закону №1404-VIII).

Відтак, розгляд справи щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є за своєю правовою суттю формою судового контролю за виконанням постановленого судового акту, а відтак, має здійснюватись саме тим судом, який постановив рішення у справі та видав виконавчий лист, зокрема за винятком випадків, встановлених частиною 2 статті 74 Закону №1404-VIII.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14 травня 2020 року у справі №814/1727/16 суд касаційної інстанції дійшов висновку, що критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні. Спірні питання які виникають з певними учасниками виконавчого провадження, відносно рішень, дій чи бездіяльності держвиконавця, які ним вчиняються (не вчиняються) на виконання судового рішення, може бути оскаржено такими особами лише до того суду, який видав такий виконавчий документ. Така юрисдикційна визначеність суду стосовно розгляду спору пов`язаного з таким виконавчим провадженням, є безумовною та виключною підсудністю.

Відтак, за загальним правилом сторони виконавчого провадження, їхні представники та прокурор можуть оскаржити рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення до суду відповідної юрисдикції, яким видано виконавчий лист. Разом з цим інші учасники виконавчого провадження можуть оскаржити рішення, дії чи бездіяльність посадової особи органу державної виконавчої служби до адміністративного суду.

Аналогічний правовий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 808/8368/15.

Позивач просить суд зняти арешт з майна, що наладений в межах виконавчих проваджень, які здійснювалися з примусового виконання виконавчих листів, що видані АНД районним суд м. Дніпропетровська та Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за результатами розгляду цивільних справ. Разом із тим, ОСОБА_1 , визначений боржником у виконавчому документі, тобто є стороною виконавчого провадження.

На переконання суду, таку справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, адже позивач просить суд знати арешт з майна, що накладений при примусовому виконанні виконавчих листів, виданих АНД районним суд м. Дніпропетровська та Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за результатами розгляду цивільних справ.

Більше того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14 травня 2020 року у справі №814/1727/16 касаційний суд висновувався про те, що обставини звернення до суду сторони виконавчого провадження з метою оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, навіть після завершення виконавчого провадження, не наділяє таку особу статусом іншого учасника виконавчого провадження та не змінює статусу цього учасника у вказаному виконавчому провадженні.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

У разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи (ч. 6 ст. 170 КАС України).

Цивільним процесуальним кодексом України (надалі - ЦПК України) визначено порядок оскарження рішень державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до положень цього Кодексу.

Так, за приписами частини першої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із частиною 1 статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Таким чином, правила статей 447, 448 ЦПК України встановлюють інший порядок судового оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця при примусовому виконанні виконавчого листа, виданого судом за результатами розгляду цивільної справи,

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що оскільки позивач просить суд зняти арешт з майна, що накладений державним виконавцем при примусовому виконанні виконавчих листів, виданих АНД районним суд м. Дніпропетровська та Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за результатами розгляду цивільних справ, тому така справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 4, 19, 170, 287 Кодексу адміністративного судочинства України,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі про зняття арешту з майна та заборони відчуження майна.

Роз`яснити позивачеві, що розгляд цієї позовної заяви слід здійснювати в порядку цивільного судочинства.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами надіслати заявнику.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко