Справа № 640/23386/20
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2021-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2021 року м. Київ № 640/23386/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14 ОСОБА_15 ОСОБА_16 ОСОБА_17 ОСОБА_18 ОСОБА_19
до третя особаТериторіального управління Державної судової адміністрації України в м.Києві Головне управління державної казначейської служби України у місті Києві
про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії ,
В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулися ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_18 (надалі по тексту також - позивачі) з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві (надалі по тексту також - відповідач), третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві, в якому просять:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві щодо нарахування та виплати суддям ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_18 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року із застуванням обмеження нарахування 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві провести нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_18 за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року на підставі ч. 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року, з утриманням цих сум, передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року.

Позовні вимоги мотивовано тим, що правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі з приводу виплати суддівської винагороди, врегульовані нормами Конституції України та Закону України №1402 «Про судоустрій і статус суддів». Згідно із ст.130 Конституції України та ч.2 ст.135 Закону України №1402 суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Водночас 13 квітня 2020 року Верховною Радою України прийнято закон № 553-ІХ, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29, а саме: «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки. Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України. Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)».

Зазначений вище Закон набрав чинності 18 квітня 2020 року, після опублікування його у газеті Голос України від 17.04.2020 - № 68, тобто саме з цього часу відбувається порушення права на отримання суддівської винагороди у розмірі, визначеному ст.135 Закону України №1402. Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на недопустимість обмеження законом незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, від 11 березня 2020 року № 4-р/2020). Рішенням Конституційного суду України №10-р/2020 від 28.08.2020 року у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України „Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів", положень частин першої, третьої статті 29 Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік", абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ „Прикінцеві положення" Закону України «Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік" визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами. Згідно п.2 даного рішення положення Закону, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. В даному випадку, ч.3 ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року, з дати набрання чинності, тобто з 18 квітня 2020 року прямо суперечила нормам Конституції України та нормам спеціального Закону «Про судоустрій і статус суддів». В той же час, згідно із ч.ч.3, 4 ст.7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. Отже, в адміністративному судочинстві на суд покладено обов`язок застосувати норми Конституції України, якщо закон чи інший правовий акт їй суперечить.

Таким чином, є підстави для незастосування вказаної норми з 18.04.2020 року. З урахуванням наведеного позивачі вважають, що наявні всі підстави для визнання протиправними дій територіального управління Державної судової адміністрації України у місті Києві щодо нарахування та виплати їм за період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року суддівської винагороди із застосуванням обмеження 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2020 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін та надано строк для подання відзиву, пояснень та наявних доказів.

У відзиві на адміністративний позов відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, а також зазначив, що 13 квітня 2020 року прийнято Закон України №553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік», який набрав чинності 18 квітня 2020 року, та яким встановлено обмеження при нарахуванні суддівської винагороди до розміру, що не перевищує 10 розмірів мінімальних заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року, тобто, 47230,00 грн на місяць, у зв`язку з чим, при виплаті суддівської винагороди з 18 квітня 2020 року, відповідач не мав правових підстав для не застосування обмежень, що передбачені Законом України від 13 квітня 2020 року №553-ІХ.

Представник третьої особи в письмових поясненнях зазначив, що в разі задоволення позову третьою особою у відповідності до приписів Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, будуть вчинені дії щодо виконання судового рішення.

З огляду на викладене вище, справа розглядається в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі матеріалів.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Указом Президента України «Про призначення суддів» № 1004/2001 від 23.10.2001 року ОСОБА_1 призначено на посаду судді Деснянського районного суду міста Києва.

Наказом начальника Київського міського управління юстиції № 449/03 від 01.11.2011 року позивача ОСОБА_1 зараховано до штату Деснянського районного суду міста Києва.

Указом Президента України «Про призначення суддів» № 1083/2010 від 09.12.2010 року ОСОБА_2 призначено на посаду судді Деснянського районного суду міста Києва.

Наказом голови Деснянського районного суду міста Києва № 1 від 17.01.2011 року позивача ОСОБА_2 зараховано до штату Деснянського районного суду міста Києва.

Указом Президента України «Про призначення суддів» № 163/2002 від 21.02.2002 року ОСОБА_3 призначено на посаду судді Деснянського районного суду міста Києва.

Наказом начальника Київського міського управління юстиції № 159/03 від 19.03.2002 року позивача ОСОБА_3 зараховано до штату Деснянського районного суду міста Києва.

Указом Президента України «Про призначення суддів» № 1001/2002 від 11.11.2002 року ОСОБА_4 призначено на посаду судді Деснянського районного суду міста Києва.

Наказом начальника Київського міського управління юстиції № 698/03 від 02.12.2002 року позивача ОСОБА_4 зараховано до штату Деснянського районного суду міста Києва.

Указом Президента України «Про призначення суддів» № 1429/2005 від 07.10.2005 року ОСОБА_5 призначено на посаду судді Деснянського районного суду міста Києва.

Наказом голови Деснянського районного суду міста Києва № 252 від 15.11.2005 року позивача ОСОБА_5 зараховано до штату Деснянського районного суду міста Києва.

Указом Президента України «Про призначення суддів» № 712/2002 від 13.08.2002 року ОСОБА_6 призначено на посаду судді Деснянського районного суду міста Києва.

Наказом начальника Київського міського управління юстиції № 461/03 від 02.09.2002 року позивача ОСОБА_6 зараховано до штату Деснянського районного суду міста Києва.

Указом Президента України «Про призначення суддів» № 362/2008 від 15.04.2008 року ОСОБА_7 призначено на посаду судді Деснянського районного суду міста Києва.

Наказом голови Деснянського районного суду міста Києва № 196 від 01.08.2008 року позивача ОСОБА_7 зараховано до штату Деснянського районного суду міста Києва.

Указом Президента України «Про призначення суддів» № 99/2010 від 03.02.2010 року ОСОБА_8 призначено на посаду судді Деснянського районного суду міста Києва.

Наказом голови Деснянського районного суду міста Києва № 29 від 11.02.2010 року позивача ОСОБА_8 зараховано до штату Деснянського районного суду міста Києва.

Указом Президента України «Про призначення суддів» № 1419/2004 від 16.11.2004 року ОСОБА_9 призначено на посаду судді Деснянського районного суду міста Києва.

Наказом голови Деснянського районного суду міста Києва № 175 від 01.12.2004 року позивача ОСОБА_9 зараховано до штату Деснянського районного суду міста Києва.

Указом Президента України «Про призначення суддів» № 163/2002 від 21.02.2002 року ОСОБА_10 призначено на посаду судді Деснянського районного суду міста Києва.

Наказом начальника Київського міського управління юстиції № 148/03 від 14.03.2002 року позивача ОСОБА_10 зараховано до штату Деснянського районного суду міста Києва.

Указом Президента України «Про призначення суддів» № 1004/2001 від 23.10.2001 року ОСОБА_11 призначено на посаду судді Деснянського районного суду міста Києва.

Наказом начальника Київського міського управління юстиції № 449/03 від 01.11.2001 року позивача ОСОБА_11 зараховано до штату Деснянського районного суду міста Києва.

Указом Президента України «Про призначення суддів» № 350/2006 від 06.05.2006 року ОСОБА_12 призначено на посаду судді Деснянського районного суду міста Києва.

Наказом голови Деснянського районного суду міста Києва № 95 від 01.06.2006 року позивача ОСОБА_12 зараховано до штату Деснянського районного суду міста Києва.

Указом Президента України «Про призначення суддів» № 201/2010 від 20.02.2010 року ОСОБА_13 призначено на посаду судді Деснянського районного суду міста Києва.

Наказом голови Деснянського районного суду міста Києва № 63 від 17.03.2010 року позивача ОСОБА_13 зараховано до штату Деснянського районного суду міста Києва.

Указом Президента України «Про призначення суддів» № 162/2010 від 15.02.2010 року ОСОБА_14 призначено на посаду судді Деснянського районного суду міста Києва.

Наказом голови Деснянського районного суду міста Києва № 42 від 23.02.2010 року позивача ОСОБА_14 зараховано до штату Деснянського районного суду міста Києва.

Указом Президента України «Про призначення суддів» № 194/2012 від 12.03.2012 року ОСОБА_15 призначено на посаду судді Деснянського районного суду міста Києва.

Наказом голови Деснянського районного суду міста Києва № 29 від 12.04.2012 року позивача ОСОБА_15 зараховано до штату Деснянського районного суду міста Києва.

Указом Президента України «Про призначення суддів» № 1290/2010 від 28.12.2010 року ОСОБА_16 призначено на посаду судді Деснянського районного суду міста Києва.

Наказом голови Деснянського районного суду міста Києва № 29 від 20.01.2011 року позивача ОСОБА_16 зараховано до штату Деснянського районного суду міста Києва.

Указом Президента України «Про переведення суддів» № 2008/2018 від 20.08.2018 року ОСОБА_17 призначено на посаду судді Деснянського районного суду міста Києва.

Наказом голови Деснянського районного суду міста Києва № 223-к від 31.08.2018 року позивача ОСОБА_17 зараховано до штату Деснянського районного суду міста Києва.

Указом Президента України «Про призначення суддів» № 193/2012 від 12.03.2012 року ОСОБА_19 призначено на посаду судді Деснянського районного суду міста Києва.

Наказом голови Деснянського районного суду міста Києва № 41 від 15.05.2012 року позивача ОСОБА_19 зараховано до штату Деснянського районного суду міста Києва.

Указом Президента України «Про призначення суддів» № 1308/2005 від 22.09.2005 року ОСОБА_18 призначено на посаду судді Деснянського районного суду міста Києва.

Наказом голови Деснянського районного суду міста Києва № 231 від 10.10.2005 року позивача ОСОБА_18 зараховано до штату Деснянського районного суду міста Києва.

За період з 12 серпня 2020 року по 28 серпня 2020 року позивачі отримали суддівську винагороду з урахуванням Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року №553-ІХ.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо виплати позивачам суддівської винагороди в зменшеному розмірі та невжиття заходів до компенсації недоотриманої суддівської винагороди з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, позивачі звернулися до суду з даною позовною заявою.

Згідно із частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі з приводу виплати суддівської винагороди, врегульовані нормами Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною першою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» базовий розмір посадового окладу судді становить: судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

Відповідно до частини п`ятої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Частиною дев`ятою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Водночас, 12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого, з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін, неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29, відповідно до якої встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Аналізуючи вищезазначені норми права, суд приходить до висновку, що будь-які обмеження суддівської винагороди не можуть бути застосовані до позивачів іншими нормативно-правовими актами, окрім Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з огляду на таке.

Так, статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України у рішенні від 03.06.2013 №3-рп/2013 у справі №1-2/2013 зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

У рішенні Конституційний Суд України від 08.04.2016 №4-рп/2016 у справі №1-8/2016 вкотре зазначено, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя. Гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 117 розділу VII, розділах IX, X Закону №2453 в редакції Закону №192, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Також, Конституційний Суд України у рішенні від 04.12.2018 №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.

Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

У рішенні від 11.03.2020 №4-р/2020 у справі №1-304/2019 (7155/19) Конституційний Суд України висловив позицію, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

В пункті 4.1 вказаного рішення Суд зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема, їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11 -р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020).

Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2., абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018).

Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства України, яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування від 9 грудня 2019 року №969/2019 (далі - Висновок).

Згідно частини першої статті 124 Конституції України гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя.

Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди позивачам відповідач мав керуватися виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів», при цьому застосування статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прямо суперечить статті 130 Конституції України.

Відповідно до частин 1-4 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку, суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Виходячи з наведених вимог процесуального права та враховуючи те, що статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в частині суддівської винагороди не відповідає Конституції України та нормам міжнародного права, суд до спірних правовідносин застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Окрім того, рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 визнано неконституційними вказані положення частини першої і третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.

Тобто після винесення Конституційним Судом України вказаного рішення взагалі припинено спір щодо застосування Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»» від 13.04.2020 №553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29.

Конституційний Суд України у зазначеному рішенні вказав, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України. Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії підстави для їх застосування втрачені у зв`язку з цим обмеженням, а кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

Суд зауважує, що питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано виключно статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що, в свою чергу, виключає можливість застосовувати до правовідносин стосовно суддівської винагороди інші Закони.

Щодо періоду, за який невиплачена суддівська винагорода позивачам, то спірним є період з 18.04.2020 (дата набрання чинності Законом від 13.04.2020 №553-IX) по 27.08.2020 (останній день дії обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з урахуванням змін, внесених Законом від 13.04.2020 №553-IX, у зв`язку з прийняттям рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020).

Разом з тим, Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону №553-ІХ) не регулює питання нарахування та виплати суддівської винагороди, а містить норми щодо застосування обмежень у виплаті такої.

Як встановлено судом, позивачам за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно суддівську винагороду нараховано та виплачено не відповідно до положень статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а в обмеженому розмірі згідно зі статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Вказані обставини підтверджуються довідками про нараховану та виплачену суддівську винагороду за квітень-вересень 2020 року Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві від 12.10.2020 року № 829 видана ОСОБА_1 , від 12.10.2020 року №830 видана ОСОБА_2 , від 12.10.2020 року №831 видана ОСОБА_3 , від 12.10.2020 року №832 видана ОСОБА_4 , від 12.10.2020 року №833 видана ОСОБА_5 , від 12.10.2020 року №834 видана ОСОБА_6 , від 12.10.2020 року №836 видана ОСОБА_7 , від 12.10.2020 року №837 видана ОСОБА_8 , від 12.10.2020 року №839 видана ОСОБА_9 , від 12.10.2020 року №840 видана ОСОБА_10 , від 12.10.2020 року №841 видана ОСОБА_11 , від 12.10.2020 року №844 видана ОСОБА_12 , від 12.10.2020 року №845 видана ОСОБА_13 , від 12.10.2020 року №846 видана ОСОБА_14 , від 12.10.2020 року №847 видана ОСОБА_15 , від 12.10.2020 року №848 видана ОСОБА_16 , від 12.10.2020 року №849 видана ОСОБА_17 , від 12.10.2020 року №842 видана ОСОБА_18 , від 12.10.2020 року №843 видана ОСОБА_19 ..

Враховуючи з`ясовані обставини у справі, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що нараховуючи та виплачуючи позивачам суддівську винагороду із застосуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» відповідач діяв з порушенням вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до порушення прав позивачів та гарантій незалежності суддів.

Право на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від неналежного виконання обов`язків державними органами в частині внесення змін до законодавчих актів чи то до формування бюджету, а обмеження такого права є порушенням вимог статті 19, 130 Конституції України, статті 135 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII та статті 1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а державний орган, який не дотримується своїх власних процедур, не повинен мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Більш того, слід зазначити, що у рішенні Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 Суд вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Крім того, суд зауважує, що з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 з 28 серпня 2020 року виплата суддівської винагороди здійснюється в повному обсязі, без обмеження максимального розміру 47230,00 грн на місяць.

Належних та допустимих, достатніх та достовірних у розумінні приписів статей 73-76 Кодексу адміністративного судочинства України доказів обмеження позивачам суддівської винагороди після 27 серпня 2020 року, а саме за 28 серпня 2020 року позивачами не надано, а судом під час розгляду справи не встановлено. Однак, в прохальній частині адміністративного позову позивачі просять визнати протиправними дії відповідача за період з 18.04.2020 по 28 серпня 2020 року, а не 27 серпня 2020 року.

Таким чином, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачам суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно із застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди, передбаченого статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Системно проаналізувавши норми чинного законодавства, положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_18 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року (включно) із застуванням ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та з метою належного правового захисту порушених прав позивача вважає за необхідне зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві провести перерахунок суддівської винагороди ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_18 за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року (включно), обчисливши її відповідно до ст.130 Конституції України та ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману частину.

Згідно з частинами 1-3 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Приписами частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З урахуванням того, що позивачі звільнені від сплати судових витрат на підставі п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для компенсації судових витрат.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251, 378 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_18 задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_18 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 (включно) із застуванням обмеження нарахування 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року.

3. Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві провести нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_18 за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року (включно) на підставі ч. 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року, з утриманням цих сум, передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року.

4. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Позивач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 .

Позивач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_4 .

Позивач - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_5 .

Позивач - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_6 .

Позивач - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ІПН НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_7 .

Позивач - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ІПН НОМЕР_8 , адреса: АДРЕСА_8 .

Позивач - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ІПН НОМЕР_9 , адреса: АДРЕСА_9 .

Позивач - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ІПН НОМЕР_10 , адреса: АДРЕСА_10 .

Позивач - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ІПН НОМЕР_11 , адреса: АДРЕСА_11 .

Позивач - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , ІПН НОМЕР_12 , адреса: АДРЕСА_12 .

Позивач - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , ІПН НОМЕР_13 , адреса: АДРЕСА_13 .

Позивач - ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , ІПН НОМЕР_14 , адреса: АДРЕСА_14 .

Позивач - ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_15 , ІПН НОМЕР_15 , адреса: АДРЕСА_15 .

Позивач - ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_16 , ІПН НОМЕР_16 , адреса: АДРЕСА_16 .

Позивач - ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_17 , адреса: АДРЕСА_17 .

Позивач - ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_17 , ІПН НОМЕР_18 , адреса: АДРЕСА_18 .

Позивач - ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , ІПН НОМЕР_19 , адреса: АДРЕСА_15 .

Відповідач: Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві (01133. М. Київ, бульвар Лесі Українки, 26, )

Третя особа: Головне управління Державної казначейської служби в м. Києві (01601, м. Київ, вул. Терещенківська, 11-а, )

Суддя А.Б. Федорчук