Справа № 540/976/20
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2021 р.м.ОдесаСправа № 540/976/20

Головуючий І інстанції Морська Г.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2020 року (м.Херсон, дата складання повного тексту рішення - 19.08.2020р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Херсонській області, АР Крим та місті Севастополі про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,-

В С Т А Н О В И В:

15.04.2020р. ОСОБА_1 звернулася до Херсонського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ГУ ДПС в Херсонській області, АР Крим та м.Севастополі, в якому, з урахуванням уточнень, просила суд визнати протиправною та скасувати Вимогу від 05.05.2017р. №Ф-20100-21У про сплату боргу (недоїмки) в сумі 17493,99 грн.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 02.04.2020р. вона під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №61592160 від 19.03.2020р. отримала копію Вимоги про сплату боргу №Ф-20100-21У від 05.05.2017р., з якої їй стало відомо про нарахування станом на 23.12.2019р. заборгованості зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені у розмірі 17493,99 грн. Позивачка стверджує, що спірна вимога раніше їй не надходила, чим, вважає, порушено її право на її своєчасне її оскарження. Крім того, позивачка звернула увагу на той факт, що ще 17.03.2017р. було здійснено державну реєстрацію про припинення її підприємницької діяльності, в зв`язку із чим, вважає оскаржувану вимогу контролюючого органу протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Представник відповідача надав до суду першої інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2020 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату богу (недоїмки) від 05.05.2020р. №Ф-20100-21У на суму 17493,99 грн.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник відповідача 01.09.2020р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального права, просив скасувати рішення окружного адміністративного суду від 19.08.2020р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

18.09.2020р. матеріали даної справи, разом із апеляційною скаргою, надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2020р. вказану вище апеляційну скаргу залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2020р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

Згідно з п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) була зареєстрована 05.09.2002р. як ФОП та перебувала на обліку, як платник податків у ГУ ДПС у Луганській області (Старобільське управління, Старобільська ДПІ (м.Брянка)), а 14.03.2017р., у зв`язку з зміною місця проживання, перейшла на облік до ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі (Генічеське управління, Новотроїцька ДПІ).

З 27.04.2011 року ОСОБА_1 зареєстрована платником Єдиного внеску, реєстраційний №12076788.

17.03.2017р. позивачка, згідно з витягом із ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, припинила свою підприємницьку діяльність.

05.05.2017р. контролюючим органом сформовано Вимогу №Ф-20100-21У про сплату ФОП ОСОБА_1 боргу (недоїмки) у розмірі 17493,99 грн.

Однак жодних доказів її своєчасного направлення на адресу позивача та її отримання останньою в матеріалах справи не міститься.

28.03.2020р. позивачка по пошті отримала копію постанови державного виконавця Новотроїцького районного відділу ДВС про відкриття виконавчого провадження ВП №61592160 від 19.03.2020р. щодо стягнення з ФОП ОСОБА_1 заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у розмірі 17493,99 грн.

02.04.2020р. позивачка в ході ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження ВП №61592160 від 19.03.2020р., отримала копію Вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-20100-21У від 05.05.2017р.

Вважаючи вказану вимогу протиправною, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд 1-ї інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, часткової неправомірності спірного рішення відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Так, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. №2464-VI.

Статтею 2 Закону №2464-VI визначено, що дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

За визначенням п.п.2,6 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI, «єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У силу вимог п.п.4,5 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є ФОП, у т.ч. ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та особи, які провадять незалежну професійну діяльність а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в т.ч. адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Як встановлено судами обох інстанцій, позивач ОСОБА_1 є платником єдиного внеску - ФОП, яка обрала спрощену систему оподаткування, т.б. є платником єдиного внеску в розумінні п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI.

Як загально відомо, 01.01.2017 року набрав чинності Закон України від 06.12.2016р. №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким було внесено зміни, зокрема, до п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VІ щодо нарахування єдиного внеску його платниками.

Так, відповідно до абзаців 1 та 2 п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VІ (у редакції Закону №1774-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03.10.2017р. №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій»), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім ФОП, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини 1 ст.4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, у зв`язку із внесеними до Закону України №2464-VІ змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками, у фізичних осіб - підприємців з 01 січня 2017 року виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.

Так, як визначено приписами ч.ч.2-4,8,12 ст.9 Закону №2464-VI, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення ж єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з ч.5 ст.10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Платники єдиного внеску, зазначені у п.п.4,5,5-1 ч.1 ст.4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

При чому, єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

У відповідності до вимог абз.1,3-5 ч.4 ст.25 Закону №2464-VI, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

При цьому, слід зазначити, що така вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом 10-ти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі ж незгоди з розрахунком суми недоїмки, платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску страхувальниками, визначеними Законом №2464-VI, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів безпосередньо визначає Інструкція №449.

Так, як встановлено зі змісту абз.2 п.2 розділу VI Інструкції №449, у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.

А приписами абз.1-3,11 п. 3 розділу VI цієї ж Інструкції №449 передбачено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 грн.

Згідно з абз.1 п.4 розділу VI Інструкції №449, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Так, як встановлено судовою колегією з матеріалів справи та вже зазначалося вище, 17 березня 2017 року внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 , що підтверджується витягом із ЄДР від 04.06.2020р. №.

Як загально відомо, 01.07.2004 р. набрав чинності Закон України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" від 15.05.2003р. №755-VI.

Згідно з преамбулою, цей Закон №755 регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до вимог ст.3 цього Закону №755-VI (тут і надалі - в редакції станом на 01.07.2004 р.), дія цього Закону поширюється на державну реєстрацію всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності та підпорядкування, а також фізичних осіб-підприємців.

Як чітко визначено статтею 4 Закону №755-VI, державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - це засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, здійснюється шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - автоматизованої системи збирання, накопичення, захисту, обліку та надання інформації про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Як слідує зі змісту приписів ст.5 вказаного Закону №755-VI, державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців проводиться державним реєстратором виключно у виконавчому комітеті міської ради міста обласного значення або у районній, районній у містах Києві та Севастополі державній адміністрації за місцезнаходженням юридичної особи або за місцем проживання фізичної особи-підприємця.

Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення органів державної влади, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру (ст.16 ЗУ №755-VI).

Згідно із ч.1 ст.10 Закону №755-VI, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Таким чином, враховуючи вказані вище обставини, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає доведеним факт припинення позивачем своєї підприємницької діяльності із дати внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців з 17.03.2017р., що, в свою чергу, після цієї дати фактично виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Відтак, за таких обставин, нарахування позивачу ЄСВ після 17.03.2017р. є протиправним.

Так, як видно зі змісту наявної у справі інтегрованої картки позивача із ЄСВ, станом на 31.03.2017р. за позивачкою обліковується податковий борг в загальному розмірі 15381,99 грн., а у квітні 2017р. їй ще було нараховано і ЄСВ у сумі 2112 грн., т.б. загальна сума недоїмки станом на 30.04.2017р. складає 17493,99 грн., що, в свою чергу, і відображено у спірній Вимозі.

Таким чином, з врахуванням вищевикладених обставин, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, погоджується із нарахуванням позивачу ЄСВ станом на березень 2017р. у сумі 15381,99 грн., оскільки будь-яких доводів про незаконність цієї нарахованої суми позивачка не навела.

Втім, оскільки спірна Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом (ч.4 ст.25 Закону №2464-VI), незважаючи на те, що визначена контролюючим органом в оскарженій вимозі сума недоїмки є лише частково невірною, то відповідно, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість скасування даного рішення відповідача в частині неправильно зазначених сум, та прийняв рішення про його повне скасування, що, в свою чергу, не позбавляє можливості відповідача винести нову вимогу із зазначенням у ній правильної (дійсної) суми недоїмки.

Додатково, обґрунтовуючи відсутність у суду достатніх повноважень щодо самостійного визначення правильних сум недоїмки, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, посилається на висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 06.11.2018р. у справі №813/3274/17. Так, судом касаційної інстанції вказано, що повноваження щодо визначення суми грошових зобов`язань та застосування штрафних (фінансових) санкцій за порушення норм законів з питань оподаткування або іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, є дискреційним повноваженням таких контролюючих органів. Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності рішення, передбаченим у КАС України критеріям, не може підміняти контролюючий орган та перебирати на себе повноваження, в даному випадку - щодо визначення суми недоїмки.

Отже, в обсязі встановлених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком окружного суду про те, що оскаржуване рішення відповідача, не відповідає критеріям, визначеним ст.2 КАС України, а наявні у справі докази в своїй сукупності дають підстави вважати, що оскаржувана Вимога про сплату боргу (недоїмки) від 05.05.2017р. №Ф-20100-21У є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

До того ж, ще слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом (відповідачем) при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі - залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 08.06.2021р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко