Справа № 120/5726/21-а
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2021-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про відмову в забезпеченні адміністративного позову

м. Вінниця

07 червня 2021 р. Справа № 120/5726/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мультян Марини Бондівни, розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, поданої до подачі позовної заяви,

ВСТАНОВИВ:

07.06.2021 до Вінницького окружного адміністративного суду до подання позовної заяви, адвокатом Огородником В.В. від імені та в інтересах ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову.

Подана заява обґрунтована тим, що Тульчинською міською радою прийнято рішення про реєстрацію права власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення кадастровий номер :02:000:0901, площею 99,5703 га, та кадастровий номер :02:000:0902, площею 3.5165 га за межами населеного пункту с. Нестерварка Тульчинського району Вінницької області.

Заявник вважає зазначене рішення очевидно протиправним і таким, що підлягає скасуванню, а тому має намір оскаржувати його до суду. Водночас до подання відповідної позовної заяви заявник просить суд, з метою забезпечення майбутнього позову, заборонити суб`єктам державної реєстрації здійснювати державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності Тульчинської міської ради на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, кадастровий номер :02:000:0901, площею 99,5703 га, та кадастровий номер :02:000:0902, площею 3,5165 га, до набрання законної сили судовим рішення по суті спору.

На підтвердження поданої заяви вказує, що 02.11.2020 Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області видано наказ № 2-15496/15-20-СГ, яким йому надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га, із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

Згідно викопіювання, доданого до клопотання ОСОБА_1 , земельна ділянка передавалася із земель державної власності, розпорядником яких є ГУ Держгеокадстру у Вінницькій області, та знаходяться у постійному користуванні ДП «Тульчинське виробниче підприємство по племінній справі в тваринництві» (перебуває у процесі ліквідації).

Наказом ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 20.05.2021 № 2-1473/15-21-СГ припинено право постійного користування земельними ділянками сільськогосподарського призначення кадастровий номер :02:000:0901 площею 99,5703 га та кадастровий номер :02:000:0902 площею 3,5165 га, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно індексний номер 258469074 та 258470261 від 26.05.2021 року. Таким чином, заявник вважає, що рішенням Тульчинської міської ради може бути порушена реалізація його права на отримання земельної ділянки у власність.

Відповідно до частини 1 статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Відтак, суд вирішив розгляд заяви про забезпечення позову здійснити без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд зважає на таке.

Особливості інституту забезпечення позову в адміністративному процесі врегульовані главою 10 розділу 1 КАС України.

Так, частиною 1 статті 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю (частина 2 статті 150 КАС України).

В свою чергу, частиною 1 статті 151 КАС України передбачено види забезпечення позову, серед яких: зупинення дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; заборона відповідачу вчиняти певні дії; заборона іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупинення стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

За приписами частини 2 статті 151 КАС України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову; заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами; суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що законодавцем визначено чіткі підстави, за наявності яких допустимо вжиття заходів забезпечення позову. Такі підстави є самостійними та не залежать одна від одної.

Водночас, звертаючись до суду із заявою щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати підстави звернення із такою заявою, а також надати відповідні докази в підтвердження наведених у заяві аргументів.

Необґрунтоване вжиття таких заходів може призвести до значно більших ускладнень, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Відтак, під час вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову адміністративний суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності та обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів.

Згідно з Рекомендацій №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

Слід наголосити на тому, що при вирішенні питання про забезпечення позову особливого дослідження потребують підстави забезпечення позову, за наявності яких допустимо вжиття заходів забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є підтвердження тих обставин, на які посилається заявник, шляхом надання доказів.

Втім, заявою про забезпечення позову не доводиться та документально не підтверджується існування обставин, які б вказували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника до ухвалення рішення в адміністративній справі.

Так, заявник вказує на те, що відсутність заходів забезпечення позову може порушити його законне право на отримання безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності, оскільки наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 20.05.2021 № 2-1473/15-20-СГ йому надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області.

Проте суд зауважує, що відповідно до статті 118 Земельного кодексу України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадянина з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадянина проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Тобто отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є одним з початкових етапів визначеної законом процедури безоплатної приватизації земельних ділянок державної та комунальної власності.

Водночас, виходячи з приписів статей 116, 118 Земельного кодексу України, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою не означає позитивного рішення про надання земельної ділянки у власність.

Аналогічна правова позиція висловлена у багатьох рішеннях Верховного Суду, зокрема у постанові 27.02.2018 в справі № 545/808/17, постанові від 26.02.2019 в справі № 826/5737/16 та постанові від 17.04.2019 в справі № 461/8315/17.

Отже, той факт, що ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотанням про надання йому дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сам по собі ще не вказує на наявність переважного права на приватизацію цієї ділянки та жодним чином не свідчить про існування певних обтяжень щодо неї.

В цьому контексті суд також враховує, що як заявник, так і будь-який громадянин України має рівне право на отримання у власність земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації. Тому на стадії надання дозволу на розроблення проекту землеустрою відсутні підстави вважати пріоритетним право заявника щодо набуття у власність бажаної для нього земельної ділянки.

З огляду на викладене суд відхиляє доводи заявника щодо наявності очевидної небезпеки для його законного права на безоплатне отримання бажаної земельної ділянки у власність.

Водночас ймовірне настання негативних наслідків для заявника ще не є беззаперечним свідченням необхідності вжиття судом заходів забезпечення адміністративного позову. Адже чинне законодавство передбачає захист порушеного права, в тому числі шляхом оскарження відповідних рішень та дій суб`єкта владних повноважень, чи відшкодування шкоди, заподіяної вчиненими протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, що свідчить про наявність механізмів для відновлення порушених прав заявника, якщо таке буде встановлено при вирішенні спору по суті.

Також з поданої заяви вбачається, що основною підставою для забезпечення майбутнього позову є твердження заявника про очевидну протиправність рішення Тульчинської міської ради, яке буде предметом оскарження.

Однак вказані доводи суд вважає передчасними і такими, що можуть бути перевірені лише після з`ясування всіх обставин справи та на підставі оцінки зібраних в ній доказів у їх сукупності. Тобто, на даному етапі суд позбавлений можливості встановити наявність очевидних ознак протиправності рішення, яке заявник має намір оспорити в суді. При цьому суд звертає увагу, що встановлення ознак протиправності рішення суб`єкта владних повноважень є фактично вирішенням адміністративного спору по суті, враховуючи можливий предмет позову, що на цій стадії судового процесу є неприпустимим.

Крім того, як вже зазначалося, в силу положень частини 2 статті 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Водночас співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Звідси, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 826/8556/17 та від 25.04.2019 у справі № 826/10936/18.

В той же час, вивчивши матеріали заяви, суд доходить висновку, що встановлення заборони на здійснення державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею понад 100,00 га, є неспівмірним із майбутніми позовними вимогами заявника та зумовить ситуацію, при якій орган місцевого самоврядування буде позбавлений можливості реалізовувати свої, визначені законом, повноваження у сфері земельних відносин щодо земель, які є значно більшими за розміром, в порівняні з бажаною для заявника земельною ділянкою орієнтовною площею лише 2,00 га. Як наслідок, порушуватимуться права та інтереси ширшого кола осіб, що не співвідноситься з правом (інтересом), про захист яких просить заявник, та відбудеться пряме втручання суду у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування.

Також суд зазначає, що згідно з пунктом 4 частини 1 статті 150 КАС України позов може бути забезпечено забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

Тобто забезпечення позову у наведений спосіб, по-перше, допускається лише шляхом заборони вчинення дій конкретним особам і, по-друге, лише тих дій, що стосуються предмета спору.

Разом з тим обраний заявником спосіб забезпечення позову фактично передбачає заборону вчиняти певні дії невизначеному колу суб`єктів, що, на думку суду, не відповідає вимогам закону і є недопустимим.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вказаній меті також повинні відповідати й заходи забезпечення позову в адміністративній справі.

Натомість окреслений заявником предмет майбутнього позову дає достатні підстави вважати, що заявник просить адміністративний суд вжити заходи забезпечення позову, які виходять за межі публічно-правового спору.

Отже, судом не встановлено існування обставин для забезпечення позову, передбачених у частині другій статті 150 КАС України, а обраний заявником вид забезпечення позову не узгоджується з приписами статті 151 КАС України.

Відтак у задоволенні заяви про забезпечення позову належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 150, 151, 154, 156, 256, 294 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Мультян Марина Бондівна