Справа № 420/4307/21
Суддя: Бжассо Н.В.
Дата ухвалення: 2021-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4307/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бжассо Н.В.,

за участі секретаря судового засідання Музики І.О.,

за участі сторін:

представника відповідача Алієва А.Т. (згідно довіреності),

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Одеса за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про визнання протиправними дії щодо невиплати грошової компенсації при звільненні за невикористану додаткову щорічну відпустку, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, за результатом розгляду якого позивачка просить суд:

Визнати протиправними дії Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції щодо невиплати ОСОБА_1 в повному обсязі та у встановлений законом термін грошової компенсації при звільненні за невикористані 2 дні додаткової щорічної відпустки;

Зобов`язати Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції вчинити дії щодо:

Внести зміни до наказу Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції «Про особовий склад» від 21.01.2021 року № 12/ОС в частині правильного розрахунку кількості днів за невикористану додаткову щорічну відпустку за стаж державної служби, а саме за 2 календарних дня згідно з чинним законодавством;

Задовольнити заяву від 21.01.2021 року № Вн-55, яка була проігнорована та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 є мати одиначкою двох неповнолітніх дітей та інвалідом ІІ групи, яка звільнена 22.01.2021 року в період карантину без пропозицій працевлаштування в порушення статті 184 КЗпП України та опинилась у скрутному становищі;

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

В обґрунтування адміністративного позову позивачка зазначає, що вона працювала у Південному міжрегіональному управлінні з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з 23.07.2007року по 22.01.2021 року та була звільнена відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Відповідно до статті 58 Закону України «Про державну службу» за кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцеві надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів. Позивачка зазначає, що надання додаткової відпустки певної тривалості, а також виплата грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні державного службовця залежить лише від наявності у державного службовця стажу державної служби, передбаченого постановою Кабінету Міністрів від 06.04.2016 р. № 270, що дає право на надання вказаної відпустки, а не від відпрацьованого державним службовцем часу у відповідному робочому році. ОСОБА_1 зазначає, що станом на 22.01.2021 року її стаж державної служби складав 13 років та 6 місяців, що надає їй право на отримання 8 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки, проте, в наказі Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції «Про особовий склад» від 21.01.2021 року№12/ОС позивачці встановлено та виплачено грошової компенсації за 6 календарних днів невикористаної додаткової щорічної відпустки за період роботи з 26 квітня 2020 року по день звільнення. Також, позивачка зазначає, що останнім робочим днем було - 22.01.2021 року. Відповідно до ст. 116 КЗпП, розрахунки проводяться в день звільнення, проте, Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції повинно провело розрахунок з позивачкою 28.01.2021 року та не в повному обсязі. Також, ОСОБА_1 зазначає, що вона була змушена звернутись до керівника органу 21.01.2021 року з проханням надати їй матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, однак заява була проігнорована.

Ухвалою суду від 05.04.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 12 травня 2021 року.

28.04.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, з огляду на який відповідач вважає, що позовна заява не належить до задоволення. Представник відповідача зазначає, що позивачка працювала на посаді начальника відділу фінансово-економічної діяльності управління виробничої діяльності підприємств Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з 26.04.2017 р. по 03.05.2020 р., а з 04.05.2020 р. по 22.01.2021 р. заступником начальника відділу організаційно-аналітичного та документального забезпечення Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції. 21.01.2021 року Південним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції видано наказ №12/ОС «Про особовий склад», яким позивача звільнено з посади заступника начальника відділу організаційно-аналітичного та документального забезпечення Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, 22 січня 2021 року, відповідно до пункту 1 (скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу) частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», з припиненням державної служби. Відповідач зазначає, що за період роботи з 26 квітня 2020 року по 25 квітня 2021 року щорічна основна відпустка ОСОБА_1 мала складати 30 діб та додаткова відпустка за стаж державної служби - 08 календарних днів, тобто загальна тривалість відпустки ОСОБА_1 за період роботи з 26 квітня 2020 року по 25 квітня 2021 року мала складати 38 календарних днів. Представник відповідача зазначає, що 14 календарних днів основної щорічної відпустки за період роботи з 26 квітня 2020 року по 25 квітня 2021 року ОСОБА_1 було використано до звільнення. Оскільки робочий рік ОСОБА_1 не був відпрацьований повністю, тому розрахунок був проведений пропорційно відпрацьованому часу за період роботи з 26.04.2020 року по день звільнення 22.01.2021 таким чином: Загальна тривалість відпустки - 38 (календарних днів) : 354 (календарних днів у році) * 264 (кількість відпрацьованих днів (за період з 26 квітня 2020 року по 22 січня 2021 року) = 28 (кількість днів відпустки, на яку ОСОБА_1 мала право за відпрацьований час). 38: 354 * 264= 28 календарних днів. Так, як 14 днів відпустки ОСОБА_1 було використано раніше, на день її звільнення не використаними щорічної основної та додаткової відпустки залишалось 14 календарних днів. Відповідно до наказу Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 21.01.2021 №12/ОС ОСОБА_1 було виплачено грошову компенсацію за 14 календарних днів не використаної відпустки, саме: 08 календарних днів основної щорічної відпустки за період роботи з 26 квітня 2020 року по 25 квітня 2021 року та 6 календарних днів додаткової відпустки. Щодо виплатити позивачці матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, представник відповідача зазначає, що діючим законодавством надано керівникам органів право надання працівникам матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у межах затвердженого фонду оплати праці. Щодо виплати позивачці середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, відповідач зазначає, що зобов`язання нарахувати та виплатити суму одноразової грошової допомоги в судовому порядку не тягне за собою обов`язку нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку.

01.06.2021 року від позивачки засобами електронного зв`язку надійшла заява про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача під час судового розгляду справи заперечував проти задоволення адміністративного позову.

Суд вислухав думку представника відповідача щодо суті спору, розглянув матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінив надані учасниками справи докази в їх сукупності та робить наступні висновки.

Згідно з відомостями трудової книжки НОМЕР_1 від 29.01.2007 року, ОСОБА_1 працювала на посаді начальника відділу фінансово-економічної діяльності управління виробничої діяльності підприємств Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з 26.04.2017 року по 03.05.2020 року, а з 04.05.2020 року по 22.01.2021 року - заступником начальника відділу організаційно-аналітичного та документального забезпечення Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.

Також, суд встановив, що позивачка працювала на посадах державної служби з 23.07.2007 року по 22.01.2021 року.

Згідно з витягом з наказу Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції № 12/ОС від 21.01.2021 року «Про особовий склад», звільнено, відповідно до пункту 1 (скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу) частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», ОСОБА_1 , заступника начальника відділу організаційно-аналітичного та документального забезпечення Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, 22 січня 2021 року, з припиненням служби. Виплачено грошову компенсацію за 08 календарних днів невикористаної основної щорічної та за 08 календарних днів невикористаної додаткової щорічної відпустки за період роботи з 26 квітня 2019 по 25 квітня 2020 року, за 08 календарних днів невикористаної основної щорічної та за 06 календарних днів невикористаної додаткової щорічної відпустки за період роботи з 26 квітня 2020 по день звільненні.

Суд встановив, що згідно з наказом Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 10.06.2020 №94/ОС-вп, ОСОБА_1 було надано частину щорічної основної відпустки за період роботи з 26 квітня 2020 року по 25 квітня 2021 року терміном 03 календарних дня з 17.06.2020 по 19.06.2020 та визначено залишок щорічної основної відпустки 27 календарних днів.

Згідно з наказом Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 10.08.2020 №131/ОС-вп, ОСОБА_1 було надано частину щорічної основної відпустки за період роботи з 26 квітня 2020 року по 25 квітня 2021 року терміном 14 календарних днів з 31.08.2020 по 13.09.2020 та визначено залишок щорічної основної відпустки 13 календарних днів.

Наказом Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 24.09.2020 №171/ОС-вп визнано невикористаними 06 календарних днів щорічної основної відпустки ОСОБА_1 та визначено залишок щорічної основної відпустки 19 календарних днів.

Згідно з наказом Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 28.12.2020 №211/ОС-вп, ОСОБА_1 було надано частину щорічної основної відпустки за період роботи з 26 квітня 2020 року по 25 квітня 2021 року терміном 03 календарних дня з 04.01.2021 по 06.01.2021. З огляду на вказаний наказ, залишок невикористаної щорічної основної відпустки склав 16 календарних днів.

Також, суд встановив, що 21.01.2021 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, яка отримана Південним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції та зареєстрована 21.01.2021 року за вх. № ВН-55.

Проте, відповідач ані позивачці, ані суду не надав доказів щодо розгляду зазначеної заяви по суті.

Також, суд встановив, що при звільненні ОСОБА_1 зі служби в Південному міжрегіональному управлінні з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції розрахунок з позивачкою проведений 28.01.2021 року.

Положеннями ст. 43 Конституції України визначено, що кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Законом України «Про державну службу» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) від 10 грудня 2015 року № 889-УІІІ визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, правовий статус державного службовця регулює Закон України «Про державну службу».

Статтею 5 Закону України «Про державну службу» встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відпустки», державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Відповідно до статті 57 Закону України «Про державну службу», державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Відповідно до статті 58 Закону України «Про державну службу», за кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.

Відповідно до п. п. 2, 3, 4 Порядку надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 2016 р. № 270, державним службовцям, які мають стаж державної служби понад п`ять років, надається додаткова відпустка тривалістю один календарний день. Починаючи з шостого року стажу державної служби ця відпустка збільшується на один календарний день за кожний наступний рік. Тривалість додаткової відпустки не може перевищувати 15 календарних днів.

Додаткова відпустка конкретної тривалості надається державним службовцям після досягнення відповідного стажу державної служби.

Додаткова відпустка, яка надається державним службовцям, належить до щорічних відпусток.

У перший рік державної служби в державному органі державному службовцю, який має стаж такої служби понад п`ять років, додаткова відпустка надається після закінчення шести місяців безперервної служби в цьому органі, якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно з п. 9 Порядку надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 2016 р. № 270, за бажанням державного службовця у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку в році звільнення з подальшим звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Під час звільнення державного службовця йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні додаткової відпустки.

З огляду на наведені положення Порядку № 270, ОСОБА_1 під час звільнення з державної служби повинна була бути виплачена грошова компенсація за всі невикористані нею дні додаткової відпустки, кількість яких, з урахуванням стажу державної служби, складає 8 днів.

Посилання відповідача, як на підставу для обрахунку кількості днів додаткової відпустки, за які виплачена компенсація при звільненні, виходячи з фактичного відпрацьованого часу, на ст. 9 ЗУ «Про відпустки», суд вважає помилковим та безпідставним, оскільки вказаною нормою передбачено обрахунок стажу, що дає прав на щорічну основну відпустку, а в даному випадку мова йде про додаткову відпустку, порядок виплати якої при звільненні визначений п. 9 Порядку № 270.

Разом з тим, вимога позивачка про зобов`язання відповідача внести зміни до наказу від 21.01.2021 року № 12/ОС до задоволення не належить, оскільки належним способом захисту прав позивачки у даному випадку є: визнання протиправними дії Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації при звільненні за 2 дні невикористаної додаткової щорічної відпустки та зобов`язання Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію при звільненні за 2 дні невикористаної додаткової щорічної відпустки.

Щодо вимоги позивачки про зобов`язання відповідача задовольнити її заяву про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та виплатити допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 54 Закону України «Про державну службу», державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Порядок надання та розмір такої допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. п. 2, 3 Порядку надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 серпня 2016 р. № 500, державним службовцям матеріальна допомога може надаватися один раз на рік у розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі особистої заяви.

Рішення про надання матеріальної допомоги державним службовцям приймається керівником державної служби у державному органі в межах затвердженого фонду оплати праці.

Суд встановив, що 21.01.2021 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, яка отримана Південним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції та зареєстрована 21.01.2021 року за вх. № ВН-55.

Доказів щодо розгляду керівником державної служби у Південному міжрегіональному управлінні з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції заяви позивачки та прийняття рішення про надання матеріальної допомоги або про відмову у наданні матеріальної допомоги, відповідач суду не надав.

Таким чином, враховуючи викладене, вимога позивачки про зобов`язання відповідача задовольнити її заяву про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань до задоволення не належать, оскільки з огляду на наведені положення законодавства така допомога виплачується в межах затвердженого фонду оплати праці, а вданому випадку наявність коштів на виплату такої допомоги відповідачем не перевірялася, оскільки заява взагалі не вирішена.

Таким чином, суд робить висновок про наявність підстав з урахуванням ч. 2 ст. 9 КАС України, зобов`язати Південне міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.01.2021 року №ВН-55 про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Щодо вимоги позивачки про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, суд наголошує, що стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити державному службовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової щорічної відпустки.

Отже, компенсація за невикористані дні додаткової щорічної відпустки належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день звільнення державного службовця зі служби.

Відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо).

Отже, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Суд встановив, що позивачка звільнена з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції 22.01.2021 року. Відповідно, розрахунок при звільненні повинен був бути проведений 22.01.2021 року. Проте, всупереч наведеним положенням законодавства, розрахунок з позивачкою був проведений лише 28.01.2021 року та при розрахунку відповідач протиправно не виплатив на користь позивачки компенсацію за 2 невикористані дні додаткової щорічної відпустки.

Таким чином, суд робить висновок про наявність підстав для зобов`язання Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 22 січня 2021 року по 01 червня 2021 року (день ухвалення рішення суду).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд робить висновок, що адміністративний позов ОСОБА_1 належить до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст.2, 3, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 205, 243, 245, 246, 250, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позов ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про визнання протиправними дії щодо невиплати грошової компенсації при звільненні за невикористану додаткову щорічну відпустку, зобов`язання вчинити певні дії.

Визнати протиправними дії Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації при звільненні за 2 дні невикористаної додаткової щорічної відпустки.

Зобов`язати Південне міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію при звільненні за 2 дні невикористаної додаткової щорічної відпустки.

Зобов`язати Південне міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.01.2021 року №Вн-55 про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Зобов`язати Південне міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 22 січня 2021 року по 01 червня 2021 року (день ухвалення рішення суду).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач ОСОБА_1 (код РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ).

Відповідач Південне міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (, адреса: вул. Люстдорфська дорога, 9, м. Одеса, 65017).

Повний текст рішення складений та підписаний судом 07 червня 2021 року.

Суддя Н.В. Бжассо