Справа № 240/2361/20
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2021-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/2361/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Нагірняк М.Ф.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

03 червня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Курка О. П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Новоград-Волинської районної державної адміністрації про визнання незаконним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

В березні 2020 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Новоград-Волинської районної державної адміністрації Житомирської області, в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог просила:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Новоград-Волинської районної державної адміністрації Житомирської області від 24.01.2020 року №3-к про звільнення з 27.01.2020року з посади завідувача сектору охорони здоров`я;

- визнати позивачку звільненою з посади завідувача сектору охорони здоров`я Новоград-Волинської районної державної адміністрації Житомирської області за п.1 ст.40 КЗпП України в день постановляння судового рішення в даній справі;

- стягнути з відповідача середній заробіток на весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивачка, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи, подала апеляційну скаргу.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції до спірних правовідносин помилково застосовано норми Закону № 889-VІІІ, які набули чинності лише 13.02.2020, тобто після звільнення позивачки.

При цьому, скаржник вказує на те, що була як керівником юридичної особи, яка ліквідувалась, так і головою ліквідаційної комісії, а тому трудові правовідносини з останньою мали тривати по день її перебування як керівника у ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань.

Позивачка, окрім іншого, звертає увагу, що розпорядженням відповідача №134 від 12.03.2020 змінено склад ліквідаційної комісії, зокрема змінено голову комісії ОСОБА_1 на ОСОБА_2

06.04.2021 від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, в зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 до 27.01.2020 працювала на посаді завідувача сектору охорони здоров`я Новоград-Волинської районної державної адміністрації Житомирської області, з якої була звільнена на підставі розпорядження голови Новоград-Волинської районної державної адміністрації Житомирської області від 24.01.2020 року №3-к у зв`язку з ліквідацією сектору охорони здоров`я, відповідно до пункту 1-1 ч.1 ст.87 Закону N889-VIII та пункту 1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України.

Вважаючи своє звільнення з 27.01.2020 незаконним, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основоположні засади реалізації права на працю визначені положеннями статті 43 Конституції України, якою закріплено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Порядок проходження державної служби, а також підстави для її припинення врегульовано Законом України "Про державну службу" № 889-VIII від 10 грудня 2015 року (далі - Закон № 889-VIII).

За визначенням наведеним у статті 1 Закону України "Про державну службу" державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Частинами другою та третьою статті 5 цього Закону передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Статтею 83 Закону України "Про державну службу" визначені підстави припинення державної служби. Зокрема, пунктом 4 частини першої статті 83 вказаного Закону передбачено припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 зазначеного Закону).

Згідно з частиною першою статті 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу.

У відповідності до частини п`ятої цієї ж статті наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Аналіз наведеної статті дає підстави для висновку про відсутність будь-яких інших застережень стосовно процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, в тому числі, і у разі ліквідації державного органу, оскільки приписи статті 87 Закону № 889-VIII такого не містять.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 140/90/20.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено і Кодексом законів про працю України.

Підстави припинення трудового договору передбачено статтею 36 КЗпП України, до яких віднесено, зокрема, ініціативу власника або уповноваженого ним органу.

Частиною статті 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка про наступне звільнення у зв`язку із ліквідацією сектору охорони здоров`я Новоград-Волинської районної державної адміністрації була попереджена 26.11.2019 року, а звільнена із займаної посади з 27.01.2020 року, тобто з дотриманням строків.

В той же час, вищезазначені правові норми не містять обов`язку роботодавця одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із ліквідацією пропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Поряд з цим, як з`ясовано зі змісту апеляційної скарги позивачки, остання фактично не погоджується не з підставою звільнення, а з тим, що її звільнення відбулося в день ліквідації сектору охорони здоров`я Новоград-Волинської районної державної адміністрації Житомирської області та в період покладення на неї обов`язків голови ліквідаційної комісії. При цьому, ОСОБА_1 зауважує, що голову комісії змінено лише 12.03.2020 на підставі розпорядження відповідача №134 від 12.03.2020.

В свою чергу, колегія суддів вважає такі доводи апелянта безпідставними, оскільки остання помилково ототожнює перебування на посаді завідувача сектору охорони здоров`я Новоград-Волинської районної державної адміністрації Житомирської області та виконуючого обов`язки голови ліквідаційної комісії.

Варто зауважити, що чинне законодавство не виключає можливості у разі призначення працівника установи членом ліквідаційної комісії, припинення його повноважень як члена комісії у разі звільнення з посади, як і не містить обов`язку залишення державного службовця на посаді виключно з тих підстав, що останній входить до ліквідаційної комісії.

Стосовно розпорядження Новоград-Волинської районної державної адміністрації Житомирської області №134 від 12.03.2020 яким змінено склад ліквідаційної комісії, зокрема змінено голову комісії ОСОБА_1 на ОСОБА_2 , то як вірно звернуто увагу судом першої інстанції, останнє не входить до предмету спору у даній справі, а відтак суд не надає правової оцінки його правомірності.

Відповідно до частин 1, 2 та 3 статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Постанова суду складена 03 червня 2021 року (у зв`язку з перебуванням суддів Білої Л.М. у період з 05.04.2021 року по 23.04.2021 року на лікарняному, а у період з 26.04.2021 по 30.04.2021 у відпустці, ОСОБА_3 у період з 05.05.2021 року по 14.05.2021 року у відпустці).

Головуючий Біла Л.М.

Судді Гонтарук В. М. Курко О. П.