Справа № 420/7622/20
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2021-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/7622/20

Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В.В.

рішення суду першої інстанції прийнято у

м. Одеса, 15 жовтня 2020 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Джабурія О.В., Зуєва Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, треті особи - Управління Державної казначейської служби України у м. Одесі, Державна судова адміністрація України, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, третя особа Управління Державної казначейської служби України у м. Одесі, про:

- визнання протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області щодо нарахування та виплати судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_1 винагороди за період з квітня 2020 року по день прийняття судом рішення у справі із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47320 грн. згідно частини 3 ст.29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік із змінами та доповненнями, внесеними Законом України №553-ІХ від 13 квітня 2020 року;

- зобов`язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області зробити перерахунок та сплатити невиплачену суддівську винагороду судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_1 на підставі статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, виходячи з базового розміру посадового окладу судді - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що встановлений з 01 січня 2020 року, а саме: 63060,00 гривень, надбавки за вислугу років 40% від посадового окладу - 25224,00 грн., надбавки за науковий ступінь 15% від посадового окладу - 9459,00 грн., доплати за адміністративну посаду 10% посадового окладу - 6306,00 грн., за період з квітня 2020 року по день прийняття судом рішення у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є суддею Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області. За період з 01 січня 2020 року по 30 липня 2020 року йому, як судді місцевого суду загальної юрисдикції, мала бути нарахована суддівська винагорода, розрахована за фактично відпрацьовані робочі дні, для визначення розміру якої використовувався: посадовий оклад - 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що встановлений з 01 січня 2020 року - 63060,00 грн., надбавка за вислугу років, - 40% від посадового окладу - 25224,00 грн., надбавка за науковий ступінь - 15% від посадового окладу - 9459,00 грн., доплата за перебування на адміністративній посаді - 10% посадового окладу - 6306,00 грн. Однак, суддівську винагороду за період з 18.04.2020 року по 30.07.2020 року (за 68 робочих днів) було нараховано тільки 226564,05 грн., з урахуванням обмежень на підставі ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», а не ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до зменшення її розміру та, відповідно, порушення прав та гарантій позивача.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області щодо нарахування та виплати судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_1 винагороди за період з квітня 2020 року по 28.08.2020 року із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47320 грн. згідно частини 3 ст.29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік із змінами та доповненнями, внесеними Законом України №553-ІХ від 13 квітня 2020 року.

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області зробити перерахунок та сплатити невиплачену суддівську винагороду судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_1 на підставі статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, виходячи з базового розміру посадового окладу судді - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що встановлений з 01 січня 2020 року, а саме: 63060,00 гривень, надбавки за вислугу років 40% від посадового окладу - 25224,00 грн., надбавки за науковий ступінь 15% від посадового окладу - 9459,00 грн., доплати за адміністративну посаду 10% посадового окладу - 6306,00 грн., за період з квітня 2020 року по 28.08.2020 року.

Також, вказаним рішенням, суд допустив негайне виконання рішення суду в частині нарахування та виплати Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Одеській області ОСОБА_1 суддівської винагороди за один місяць.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області звернулось до суду з апеляційною скаргою, у якій зазначив про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування скарги апелянт вказує зокрема на те, що з 18.04.2020 року Відповідач не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону №553-ІХ), яким встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVІD-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата , грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. Встановлені обмеження застосовуються також при нарахуванні суддівської винагороди суддям.

Разом з цим, апелянт також посилається на рішення Ради Суддів України від 24.04.2020 року №22, у якому зазначено, що обмеження, встановлені Законом України №553-ІХ, слід застосовувати виключно до частини суддівської винагороди, починаючи з 18.04.2020 року, пропорційно до кількості відпрацьованих у місяці робочих днів, виходячи з фактично відпрацьованого часу з розрахунку тарифної ставки. З 01.04.2020 року по 17.04.2020 року виплата суддівської винагороди здійснювалась у повному обсязі.

До того ж, апелянт звертає увагу на те, що виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів, здійснюється Державною судовою адміністрацією України. Територіальне управління є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня та не має правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету за КЕКВ 2111 «Оплата праці» коштів передбачених кошторисом на 2020 рік за бюджетною програмою 0501020 «Забезпечення здійснення правосуддя місцевих, апеляційних судів та функціонування органів системи правосуддя». Відтак, Територіальне управління не є належним відповідачем за вимогою про нарахування та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2021 року, заяву судді Єщенко Олександра Володимировича про самовідвід від розгляду справи № 420/7622/20 задоволено. Передано справу для визначення нового складу суду, згідно ч. 1 ст. 31 КАС України.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2021 року, визначено склад колегії суддів для розгляду даної справи: головуючий суддя Танасогло Т.М., судді Димерлій О.О., Шляхтицький О.І.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20.01.2021 року, заяву судді Димерлія Олександра Олександровича про самовідвід від розгляду справи № 420/7622/20 задоволено. Передано справу для визначення нового складу суду, згідно ч. 1 ст. 31 КАС України.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.01.2021 року, визначено склад колегії суддів для розгляду даної справи: головуючий суддя Танасогло Т.М., судді Зуєва Л.Є., Шляхтицький О.І.

Ухвалами апеляційного суду від 08.04.2021 р. суд перейшов до розгляду справи у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи, а також витребувано у відповідача по справі додаткові письмові докази по справі.

Ухвалою апеляційного суду від 20.04.2021р. до участі у розгляді даної справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача залучено Державну судову адміністрацію України.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20.05.2021 року, задоволено заяву ОСОБА_1 про відвід судді Шляхтицького Олександра Ілліча від розгляду справи № 420/7622/20. Справу передано для визначення нового складу суду.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.05.2021 року, визначено склад колегії суддів для розгляду даної справи: головуючий суддя Танасогло Т.М., судді Джабурія О.В., Зуєва Л.Є.

06.05.2021 року (вхід. № 9617/21) від Державної судової адміністрації України до суду надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому третя особа у справі вказує на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 на всій території України з 12 березня 2020 року встановлено карантин. Відповідно до Закон України № 553-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", (далі - Закон № 553-1Х), у квітні 2020 року та на період до завершений місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARA-СоV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки. Вказане обмеження, згідно Згаданого закону також застосовується при нарахуванні суддівської винагороди. Таким чином, нарахована суддівська винагорода суддів обмежується максимальним розміром 47 230 гри на місяць. Зазначене питання, як зауважує третя особа, було предметом розгляду Ради суддів України під часі засідання, що відбулося 24.04.2020, за результатами якого прийнято відповідне рішення від 24.04.2020 № 22, згідно якого обмеження встановлені Законом № 553-ІХ, слід застосовувати виключно до частини суддівської! винагороди, заробітної плати, грошового забезпечення, розрахованих, починаючи з 18 квітня 2020 року, пропорційно до кількості відпрацьованих у місяці робочих днів, виходячи з фактично відпрацьованого часу з розрахунку тарифної ставки (посадового! окладу та інших надбавок і доплат). Виплата суддівської винагороди, заробітної плати, грошового забезпечення за період з 01.04.2020 по 17.04.2020 здійснювалася у повному обсязі за фактичне відпрацьовані у місяці робочі дні/години, виходячи з фактично відпрацьованого часу з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу та інших надбавок і доплат) відповідного працівника та без обмежень, встановлених Законом № 553-ІХ. За вказаного, на думку третьої особи, Територіальне управління ДСА України в Одеській області не мало правових підстав для виплати у спірний період суддівської винагороди без встановлених Законом «Про Державний бюджет України» обмежень.

12.05.2021р. (вхід. № 10045/21) від позивача у справі надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, у якій ОСОБА_1 вказує про законність та обґрунтованість судового рішення, прийнятого судом першої інстанції за наслідками розгляду справи, мотивуючи тим, що згідно ч. 2 ст. 130 Конституції України, розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. В свою чергу, у відповідності до ч. 1 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддівська винагорода регулюється цим законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Хоча положення ч.ч. 1,3 ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ, зі змінами втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України 28.08.2020р. рішення, в період з квітня 2020 року по 28.08.2020р. діяли та діють норми конституції України та норми спеціального закону закону України «Про судоустрій і статус суддів», якими чітко врегульовано питання суддівської винагороди та які першочергово повинні застосовуватись до правовідносин, що виникли.

В судове засідання, сторони та їх представники не з`явились, належним чином повідомлені, про дату, час і місце розгляду справи.

26.05.2021 року від ОСОБА_1 за підписом представника до суду надійшла заява з документом для приєднання до матеріалів справи, а також заява про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст.ст. 311, 313 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є головою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, що підтверджується копією посвідчення № НОМЕР_1 (а.с. 6).

Згідно довідки Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.08.2020 року №5/15202/2020, Указом Президента України від 20 липня 2007 року №655/2007 ОСОБА_1 призначений на посаду судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області строком на п`ять років та приступив до роботи на зазначеній посаді з 01 серпня 2007 року (наказ № 78-ос від 31.07.2007 року).

Постановою Верховної Ради України «Про обрання судді» від 7 червня 2012 року № 4920-VI ОСОБА_1 було обрано на посаду судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області безстроково.

Загальний стаж роботи позивача на посаді судді станом на 04.08.2020 року становить 13 років 0 місяців 4 дні. Посадовий оклад судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_1 становить 63060,00 грн. згідно затвердженого штатного розпису Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області на 2020 рік. Наказом голови суду від 17.06.2009 року №56-ос судді ОСОБА_1 встановлено доплату за науковий ступінь кандидата юридичних наук у розмірі 15 відсотків посадового окладу з 28.04.2009 року. Наказом голови суду від 01.08.2019 року від 25-ос/г судді ОСОБА_1 встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 40 відсотків посадового окладу. На підставі рішення зборів суддів Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 січня 2020 року №2 суддю ОСОБА_1 обрано на адміністративну посаду голови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області та наказом голови суду від 30.01.2020 року №4-ос/г встановлено щомісячну доплату у розмірі 10 відсотків посадового окладу судді з 30.01.2020 року по 29.01.2023 року (а.с. 12).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 р. №211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 установлено з 12 березня 2020 р. до 22 травня 2020 р. на всій території України карантин.

Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено на всій території України згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 р. №392.

Законом України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13.04.2020 р. №553-IX (далі за текстом - Закон №553-IX), чинним з 18.04.2020 р., Закон України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14.11.2019 р. №294-IX (далі за текстом - Закон №294-IX) доповнено статтею 29, якою установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

На підставі Закону №553-IX позивачу було обмежено розмір суддівської винагороди з 18.04.2020 року сумою 47230 грн. на місяць, що відповідачем не оспорювалося та підтверджено у відзиві на позов.

Не погоджуючись з таким обмеженням, позивач звернувся до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що обмежуючи розмір суддівської винагороди, шляхом внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, всупереч вимогам ч.2 ст.130 Конституції України та ч.1 ст.135 Закону №1402, а також правовій позиції Конституційного Суду України щодо незалежності суддів у рішеннях Конституційного Суду України, законодавець створив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач у даній справі, виконуючи вимоги Бюджетного кодексу України, вимушені вчиняти дії, що порушують права та гарантії незалежності суддів. Однак, необхідність виконання відповідачем, як розпорядником бюджетних коштів, вимог чинного законодавства, не змінює правової природи таких дій, що за своєю суттю мають ознаки протиправності, оскільки порушують конституційні гарантії суддів.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, апеляційний суд враховує наступне.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виключно законами України визначають, зокрема, судоустрій, судочинство, статус суддів (п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України).

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

В силу ч.1 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Пунктом 1 частини 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року

Згідно з ч.4 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти:1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб;2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Відповідно до частини 5 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Суддям, які обіймають посади заступника голови суду, секретаря, голови судової палати, секретаря Пленуму Верховного Суду, секретаря Великої Палати Верховного Суду, виплачується щомісячна доплата в розмірі 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду, голові суду 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду (ч.6 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Крім того, в силу приписів ч.ч. 8,9 ст. 135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Цілком таємно", - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Таємно", - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29, відповідно до якої встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

При цьому, у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

При цьому, статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Колегія суддів зауважує, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У відповідності до приписів ст. 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України в п. 4.1 рішення від 11 березня 2020 року в справі № 4-р/2020 з посиланням в тому числі на норми міжнародного права зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11 -р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020.

Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виці матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2., абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту З мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018).

Згідно з п. 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства [України], яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 року № 969/2019 (далі - Висновок).

Гарантії незалежності суддів, в свою чергу у розумінні ч. 1 ст. 124 Основного Закону України, зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя.

Виходячи з аналізу зазначених вище правових норм, колегія суддів вважає, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу» через інші законодавчі акти.

Тобто, як вірно було зазначено судом першої інстанції, будь-які обмеження судової винагороди не можуть бути застосовані до позивача іншими нормативно-правовими актами, окрім Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Отже, є цілком обґрунтованим висновок суду першої інстанції з приводу неправомірності обмеження виплати позивачеві ОСОБА_1 , починаючи з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, суддівської винагороди (розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів) на підставі статті 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ).

Правові висновки суду першої інстанції у вказаній частині, з якими враховуючи зазначене вище погоджується й апеляційний суд, узгоджуються з висновками Верховного суду викладеними у постанові від 03 березня 2021 року по справі № 340/1916/20.

За таких обставин, при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди позивачу з 18.04.2020р., відповідач мав керуватися виключно Законом України «Про судоустрій та статус суддів», при цьому застосування статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прямо суперечить статті 130 Конституції України.

Судова колегія також зазначає, що у відповідності до ч.ч. 1-4 ст. 7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку, суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Враховуючи те, що ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в частині суддівської винагороди не відповідає Конституції України та нормам міжнародного права, суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин норми Конституції України як норми прямої дії.

Законом України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» як і будь-яким іншим діючим нормативно-правовими актами не скасовані та не внесені зміни в чинні норми права, передбачені:

- ч.2 ст.135 Закону №1402 (визначає, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами);

- ст. 130 Конституції України (визначає, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій).

Норми права, які містяться у перелічених статтях є зрозумілими та доступними для зацікавлених осіб, чіткими та передбачуваними у своєму застосуванні, а також є спеціальними та мають найвищу юридичну силу і тому мають виконуватися.

Відтак, неможливо розглядати положення Закону України №553-ІХ від 13 квітня 2020 року про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», як такі, що відповідають принципам якості та правової визначеності закону, в сенсі застосування до правовідносин визначення розміру суддівської винагороди позивача.

Таким чином, вирішення питання щодо виплати суддівської винагороди судді є обов`язком Відповідача і повинно вирішуватись у встановленому Законом порядку, оскільки є невід`ємним елементом гарантій незалежності суддів, які встановлені Конституцією України, про що обґрунтовано було зауважено судом першої інстанції.

Право позивача на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від неналежного виконання обов`язків державними органами в частині внесення змін до законодавчих актів чи то до формування бюджету.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-/2020 у справі №1-14/2020(230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами;

- абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.

Отже, положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами, Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ, визнані неконституційними та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Апеляційний суд зазначає, що питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано виключно статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що в свою чергу виключає можливість застосовувати інші Закони до правовідносин стосовно суддівської винагороди.

Стосовно посилання апелянта та третьої особи у справі Державної судової адміністрації України на рішення Ради суддів України суд зазначає, що вказані рішення не є нормативно-правовими актами і, відповідно, не носять обов`язкового характеру.

Водночас, вирішуючи питання правомірності дій відповідача у справі та обрання належного способу відновлення порушеного права позивача, колегія суддів враховує доводи третьої особи у справі Державної судової адміністрації України з приводу того, що відповідно до ст. 148 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють, зокрема Державна судова адміністрація України щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України; щодо місцевих судів - територіальні управління Державної судової адміністрації України.

В свою чергу, за визначенням ч.ч. 1, 3 ст. 151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Державна судова адміністрація є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Вказані приписи кореспондують з приписами п. 3 Положення про державну судову адміністрацію України, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17.01.2019р. № 141/0/15-19.

Пунктом 5 вказаного Положення визначено, що основними завданнями ДСА України, є зокрема організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом; забезпечення належних умов діяльності судів, ВККС України, Національної школи суддів України, тощо.

Територіальні управління державної судової адміністрації України в силу вимог ст. 154 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», є територіальними органами ДСА України.

Апеляційним судом згідно наданої відповідачем довідки №5-1716/21вих від 13.04.2021р. встановлено, що за період з 18.04.2020р. по 28.08.2020р., ТУ ДСА в Одеській області нараховувало ОСОБА_1 суддівську винагороду у повному обсязі, при цьому виплата нарахованої суддівської винагороди здійснювалась з урахуванням обмежень, встановлених ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020рік» (у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» № 553-ІХ від 30.03.2020р.

Враховуючи правові висновки Верховного Суду, викладені у вказаній вище постанові по справі № 340/1916/20 від 30.03.2021р., колегія суддів встановила, що сума невиплаченої суддівської винагороди ОСОБА_1 за вказаний період (з 18.04.2020р. по 28.08.2020р.), відповідно до зазначеної вище довідки Територіального управління ДСА України в Одеській області склала 235 087,15 грн.

Вказане беззаперечно свідчить про те, що нарахування суддівської винагороди ОСОБА_1 здійснювалось у відповідності до вимог ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», однак її виплата проводилась з обмеженнями, які відповідач з огляду на вищенаведені положення чинного законодавства, зокрема Бюджетного кодексу України, повинен був застосовувати.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає хибним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати його суддівської винагороди у повному обсязі, як такі, що не у повній мірі відображають спірні обставини справи та ґрунтуються на помилковому застосуванні норм матеріального права.

Судова колегія у даному випадку вважає, що обмеження права ОСОБА_1 на отримання його суддівської винагороди у належному розмірі є порушенням ст.ст. 19, 130 Конституції України, ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст. 1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Тобто, у даному випадку має місце порушення прав особи у зв`язку із прийняттям нормативного акту, що визнаний неконституційним.

Апеляційний суд зазначає, що у відповідності до ч. 3 ст. 152 Конституції України, матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

З урахуванням встановлених апеляційним судом спірних обставин справи, з огляду на те, що з матеріалів справи достовірно вбачається порушення права позивача щодо отримання ним суддівської винагороди у повному обсязі, яке мало місце внаслідок прийняття нормативного акту, що визнаний неконституційним, з метою ефективного захисту порушених прав ОСОБА_1 , колегія суддів вважає доцільним застосувати ч. 3 ст. 152 Конституції України, як норму прямої дії.

Таким чином, недоотримана ОСОБА_1 сума його суддівської винагороди у розмірі як було вже зазначено вище 235087,15 грн., в період дії Закону, який визнано неконституційним, є матеріальною шкодою завданою позивачу, яка в свою чергу має бути відшкодована.

Як визначено ч. 9 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (ч.ч.1, 2 ст.148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

У відповідності до ч. 4 ст. 148 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України.

Статтею 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Згідно ч.1 ч.3 ст. 151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Положення про Державну судову адміністрацію України, розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів є Державна судова адміністрація України.

Поряд з цим, апеляційний суд вказує, що за приписами ч.1 ст.25 Бюджетного Кодексу України, Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Згідно ч.1, п.1 ч.2ст.22 Бюджетного Кодексу України, за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

До того ж, в силу вимог ч.1 ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 №4901-VІ, виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. № 845.

Водночас, виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів, здійснюється згідно з чинним законодавством України Державною судовою адміністрацією України за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів у межах передбачених асигнувань на відповідний бюджетний період".

Пунктом 25 Порядку №845 передбачено, що у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.

Тобто, Державна казначейська служба України не є розпорядником бюджетних коштів, а здійснює списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, за відповідним рішенням.

В даному випадку, з огляду на приписи абз.2 ч.3 ст.148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», розпорядником бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності судів є Державна судова адміністрація України.

Відтак, оскільки ДСА України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України зокрема щодо фінансового забезпечення діяльності судів (крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів), тому і обов`язок виплатити нараховану, але обмежену у розмірі до виплати суддівську винагороду, яка відповідно до довідки ТУ ДСА в Одеській області від 13.04.2021р. № 1-1716/21вих становить 235087,15 грн. за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 року, має покладено саме на ДСА України, як на розпорядника коштів вищого рівня.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Щодо питання матеріального забезпечення суддів, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Зубко та інші проти України» від 26 квітня 2006 року зазначив, що неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку; неспроможність держави гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишаються, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, що регулюють питання правового статусу суддів, не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді (частина 7 статті 48 Закону України від 2 червня 2016 року №1402-УІІІ «Про судоустрій і статус суддів»).

Право на отримання вказаної виплати, є майновим правом у розумінні статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, а позбавлення цього права є протиправним свавільним, непропорційним втручанням у моє право на мирне володіння майном, становить особистий надмірний тягар, порушує вимоги ст. 1 Протоколу першого до Конвенції.

В даному випадку, такий спосіб захисту порушених прав позивача, як зобов`язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області здійснити перерахунок та виплату недоотриманих коштів, на думку судової колегії, не призведе до відновлення порушених прав позивача.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про втрату позивачем коштів у розмірі 235087,15 грн., яка мала місце внаслідок прийняття закону, що був визнаний неконституційним, належним способом захисту прав позивача є стягнення на його користь недоотриманої суми, з відрахуванням обов`язкових податків та зборів з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України.

На підставі всього вищевикладеного, враховуючи те, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення, відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, вважає за необхідне вийти за межи заявлених позивачем вимог та застосувати такий спосіб захисту прав позивача, як стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на користь ОСОБА_1 грошової суми у вигляді недоотриманої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 року у розмірі 235087,15грн., з обов`язковим утриманням податків та зборів.

Згідно з ч. 1 та ч. 4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення має право скасувати його повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Отже, оскільки рішення суду першої інстанції у даній справі вимогам ст. 242 КАС України не відповідає, враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також в зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, з метою ефективного захисту порушеного права та діючи в межах доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.2 ст.9 та п.п.1,3,4 ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати судове рішення суду 1-ї та прийняти нове - про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 313, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 420/7622/20 скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів і працівників апаратів судів» на користь ОСОБА_1 грошову суму у вигляді недоотриманої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року в сумі 235 087 (двісті тридцять п`ять тисяч вісімдесят сім) гривень 15 копійок, з відрахування обов`язкових податків та зборів.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Джабурія О.В. Зуєва Л.Є.