Справа № 140/15811/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2021-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 140/15811/20 пров. № А/857/7067/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Хобор Р.Б., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

суддя у І інстанції Лозовський О.А.,

час ухвалення судового рішення 11 год 29 хв,

місце ухвалення судового рішення м. Луцьк,

дата складення повного тексту рішення 19 лютого 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив:

визнати протиправною бездіяльності Головного територіального управління юстиції у Волинській області (далі ГТУЮ) щодо невиплати йому вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку при звільненні у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ та стягнути з цього відповідача на користь позивача 15571,42 грн вихідної допомоги при звільненні у зв`язку з його ліквідацією;

зобов`язати Міністерства юстиції України (далі МЮ) виділити кошти на виплату позивачу вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку при звільненні у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ (15571,42 грн).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2021 року у справі № 140/15811/20 позов було задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ГТУЮ щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку при звільненні у зв`язку із ліквідацією ГТУЮ та зобов`язано цього відповідача виплатити позивачу вихідну допомогу при звільненні у зв`язку з його ліквідацією у розмірі 15571,38 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що приймаючи наказ від 24 грудня 2019 року №1509/3 «Про звільнення ОСОБА_1 » у частині звільнення позивача з посади у зв`язку з ліквідацією державної установи, ГТУЮ було зобов`язане застосувати до спірних правовідносин положення статті 44 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) та здійснити виплату позивачу під час звільнення вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, який відповідно до довідки ГТУЮ № 1 від 13 січня 2021 року становить 15571,38 грн.

У апеляційній скарзі ГТУЮ просило скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю. Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що суд суд помилково не розглядає пункт 11 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (далі Закон № 889), як самостійну правову норму та ототожнює його з пунктом 1 частини 1 статті 87 цього Закону і пов`язує пункт 1 частини 1 статті 87 Закону, як підставу виплати вихідної допомоги, з частиною 4 цієї статті.

Наголошує на пріоритетності застосування до спірних правовідносин спеціальних правових норм Закону № 889 перед загальними нормами КЗпП.

Представник МЮ у судовому засіданні апеляційного суду підтримала подану апеляційну скаргу доводами, аналогічними до тих, що зазначені у її тексті. Просила скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується її учасниками, ОСОБА_1 з 04 серпня 2016 року по 26 грудня 2019 року працював на посаді першого заступника начальника ГТУЮ.

Наказом ГТУЮ від 24 грудня 2019 року №1509/З «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача було звільнено із вказаної посади 26 грудня 2019 року відповідно до пункту 11 частини 1 статті 87 Закону № 889 у зв`язку із ліквідацією ГТУЮ, з припиненням державної служби.

12 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ГТУЮ із заявою, у якій просив виплатити йому вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати при звільненні у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ.

ГТУЮ у відповідь цю заяву листом від 23 червня 2020 року вих.№2310/2661/0/12.5-09 відмовило позивачу у виплаті такої вихідної допомоги, посилаючись на те, що при звільненні державного службовця у зв`язку з ліквідацією державного органу виплата вихідної допомоги не передбачена.

11 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся із заявою аналогічного змісту до МЮ, однак отримав відмову листом від 19 серпня 2020 року №36936/Ф-20495/16.2.3 з тотожною аргументацією.

Не погодившись із такими діями (бездіяльністю) відповідачів, ОСОБА_1 звернувся за захистом своїх право до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши позиції сторін, суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що суть публічно-правового спору, що розглядається, на стадії апеляційного перегляду зводиться до перевірки наявності у позивача права на отримання вихідної допомоги у зв`язку із ліквідацією ГТУЮ та припиненням ним державної служби.

Принципи, правові та організаційні засади державної служби, а також порядок реалізації громадянами України права на проходження державної служби регламентовано приписами Закону № 889.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону № 889 правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Частиною 2 статті 5 цього Закону встановлено що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (частина 3 статті 5 Закону № 889).

Відповідно до пункту 11 частини 1 статті 87 Закону № 889 підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

Частиною 4 статті 87 Закону № 889 у редакції на час виникнення спірних правовідносин було передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

При цьому, як слушно враховано судом першої інстанції, Законом України №117-IX від 19 вересня 2019 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», який набрав чинності 25 вересня 2019 року, частину 1 статті 87 Закону №889 було доповнено пунктом 11 з виокремленням, як підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, ліквідації державного органу, яка попередньо містилася у пункту 1 частини 1 статті 87 цього Закону.

Разом із тим, частина 4 статті 87 Закону № 889, яка передбачала виплату вихідної допомоги у разі звільнення з державної служби, змін не зазнала і передбачала проведення такої у разі звільнення державного службовця на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 вказаного Закону.

Окрім того, на переконання апеляційного суду, судом першої інстанції в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» доречно враховано при вирішення спору правові висновки, викладені Верховним Судом України у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15, відповідно до яких за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Тому до спірних правовідносин слід застосувати норми КЗпП.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 4 статті 40 КЗпП передбачено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини 2 цієї статті, статей 42, 42-1, частин 1, 2 і 3 статті 49-2, статті 74, частини 3 статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

За правилами статті 44 КЗпП при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У своєму рішенні від 7 липня 2011 року справі «Серков проти України» Європейським судом з прав людини порушення встановлено у зв`язку з тим, що, по-перше, відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим та, відповідно, не відповідало вимозі «якості» закону, що мало наслідком його суперечливе тлумачення Верховним Судом України (п. 42 Рішення), та, по-друге, незастосування судами, всупереч національному законодавству, підходу, який був би сприятливішим для заявника, коли у його справі законодавство припускало неоднозначне тлумачення (п. 43 Рішення)

Як слушно зауважено судом першої інстанції, прогалина у законодавстві щодо виплати державному службовцю вихідної допомоги у разі припинення державної служби у зв`язку з ліквідацією державного органу була згодом усунута при ухваленні Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року №440-ІХ, яким до частини 4 статті 87 Закону № 889 внесено зміни та передбачено виплату спірної вихідної допомоги у разі припинення державної служби на підставі пункту 11 частини 1 статті 87 цього Закону.

Конституційний Суд України у рішенні від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 зазначив, що «державна служба та служба в органах місцевого самоврядування є одним з видів трудової діяльності громадян».

На переконання апеляційного суду, отримання вихідної допомоги при звільненні слід розглядати не лише як майнове право, але також і як складову трудових прав особи. Для державних службовців, які звільнялися зі служби у зв`язку з ліквідацією державного органу до 25 вересня 2019 року, право отримання вихідної допомоги існувало (і, продовжує існувати з 13 лютого 2020 року).

Водночас, апеляційний суд наголошує на тому, що адміністративний суд, керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

З огляду на викладене слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що при звільненні ОСОБА_1 наказом від 24 грудня 2019 року №1509/3 у зв`язку з ліквідацією державної установи ГТУЮ мало застосувати приписи статті 44 КЗпП та здійснити виплату позивачу під час звільнення вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Доводів щодо порушень судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права при визначенні розміру спірної вихідної допомоги апеляційна скарга не містить.

У іншій частині рішення суду першої інстанції учасниками справи не оскаржується.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 лютого 20201 року у справі № 140/15811/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. Б. Хобор
Н. М. Судова-Хомюк
Постанова у повному обсязі складена 04 червня 2021 року.