Справа № 640/1064/21
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2021-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2021 року м. Київ № 640/1064/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вищого адміністративного суду України, за участю третіх осіб Верховного суду та Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Вищого адміністративного суду України (далі - відповідач), в якому просить:

визнати відмову Вищого адміністративного суду України у видачі йому довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру суддівської винагороди судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду - протиправною;

зобов`язати Вищий адміністративний суд України видати йому передбачену Розділом ІІ Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління ПФУ від 25.01.2008 № 3-1 (в редакції постанови правління ПФУ № 6-1 від 07.06.2019), довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру суддівської винагороди судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду на підставі положень статей 135, 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що він працював на посаді судді Вищого адміністративного суду України з 12.04.2012 до виходу у відставку на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 22.08.2017 № 2493/0/15-17. На час виходу у відставку розмір його довічного грошового утримання судді у відставці було визначено на підставі п. 25 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 (далі - Закон № 1402) виходячи з посадового окладу судді Вищого адміністративного суду України, який складає 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Позивач зазначає, що розмір його довічного грошового утримання судді у відставці є значно меншим, ніж у суддів у відставці, розмір довічного грошового утримання яких визначається відповідно до вимог ст. 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016. При цьому, рішенням Конституційного Суду України (далі - КСУ) від 18.02.2020 № 2-р/2020 положення пункту 25 розділу ХІІ Закону України "Про судоустрій і статус суддів» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), оскільки запровадження згідно із положеннями п. 25 розділу XII „Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, суперечить положенням ч. 1 ст. 126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів Конституцією і законами України. У зв`язку з цим, визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання всіх без винятку суддів у відставці має здійснюватись відповідно до вимог ст. 142 Закону № 1402, згідно з якою щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. Посадою, відповідною тій посаді, з якої він вийшов у відставку, позивач вважає посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду. У зв`язку з викладеним, позивач вважає, що розмір його довічного грошового утримання має визначатись, виходячи з посадового окладу судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, тобто з 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Посилаючись на вищевказані обставини, позивач у вересні 2020 р. звернувся до Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України із заявою про видачу йому довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру суддівської винагороди судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Листом від 29.09.2020 Голова ліквідаційної комісії ВАСУ відмовила позивачу у видачі вищевказаної довідки, посилаючись на відсутність підстав для видачі такої довідки.

Вважаючи відмову відповідача видати довідку про суддівську винагороду протиправною та такою, що не ґрунтується на чинному законодавстві, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.01.2021 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Цією ж ухвалою суду встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву та всіх доказів, які наявні у відповідача.

Відповідач, в особі Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України, у своєму відзиві заперечував проти задоволення позову та посилався на те, що Вищий адміністративний суд України з 20.12.2017 р. перебуває в стані припинення, ліквідаційну процедуру не завершено та не виключено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відтак, на думку відповідача, правовий статус суддів Вищого адміністративного суду України, які перебувають на посадах у цьому суді, визначається положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 р. № 2453-VI, що обумовлює і розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Крім того, суддям Вищого адміністративного суду України постановами Верховного Суду у справах № 826/13355/17, № 826/14879/17, № 826/12993/17, № 826/13405/17 було відмовлено у задоволенні позовів щодо нарахування та виплати ним суддівської винагороди на підставі положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402. З огляду на викладені обставини, відповідач вважає, що позивачу правомірно відмовлено у видачі довідки та просить у задоволенні позову відмовити.

Третя особа, Верховний Суд, надав суду письмові пояснення щодо позову, в яких просив відмовити в задоволенні позову з тих же підстав.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , працював на посаді судді Вищого адміністративного суду України з 12.04.2012.

На підставі рішення Вищої ради правосуддя від 22.08.2017 № 2493/0/15-17 позивача було звільнено з посади у зв`язку з виходом у відставку.

Позивач отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, розмір якого було визначено на підставі положень п. 25 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016, відповідно до якого, право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу. В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Таким чином, розмір довічного грошового утримання судді у відставці позивачу було визначено на підставі положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року, виходячи з посадового окладу судді Вищого адміністративного суду України в розмірі 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб з урахуванням передбачених ст. 133 вищевказаного Закону коефіцієнту та доплат за вислугу років.

Отже, у зв`язку з прийняттям Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 запроваджено принцип, за яким по різному внормовувались питання визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працювали на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо них відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу, та суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання або призначені на посаду не за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та не працювали на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо них відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

Так, право на отримання довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з посадових окладів, визначених ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 (для судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, для судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, для судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб) отримували лише судді, які до виходу у відставку за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працювали на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо них відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

Розмір довічного грошового утримання всіх інших суддів, які виходили у відставку, визначався на підставі положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року, виходячи з посадового окладу в розмірі 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Однак, рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 № 2-р/2020 положення пункту 25 розділу ХІІ Закону України "Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016, які запроваджували різний підхід до визначення розміру довічного грошового утримання суддів у відставці, були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Вищевказаним рішенням Конституційного Суду України було встановлено, що розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів, які не проходили оцінювання за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності та вийшли у відставку, відрізняється від розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які вийдуть у відставку після успішного проходження такого оцінювання.

При цьому, Конституційний Суд України дійшов висновку, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує повноважний суддя. У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично. КСУ також зробив висновок, що встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності, а запровадження різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, суперечить положенням частини першої статті 126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів Конституцією і законами України.

Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України вищевказаного рішення було усунуто принцип, за яким розмір довічного щомісячного грошового утримання судді у відставці визначався по-різному в залежності від проходження чи непроходження суддею кваліфікаційного оцінювання.

Отже, після ухвалення вищевказаного рішення Конституційного Суду України до всіх суддів у відставці має застосовуватись єдиний підхід щодо визначення розміру довічного щомісячного грошового утримання, передбачений ст. 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016.

Так, відповідно до ст. 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 р., щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді. У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Аналогічну позицію сформовано Верховним Судом, зокрема, у зразковій адміністративній справі № 620/1116/20 (адміністративне провадження № Пз/9901/5/20).

Так, в рішенні Верховного Суду від 16 червня 2020 року у вищевказаній справі зазначено, зокрема, наступне:

« 35. … з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18.02.2020 № 2-р/2020 Закон № 1402-VIII не містить норм, які б по-різному визначали порядок обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.

36. Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 06.03.2019 у справі № 638/12586/16-а та від 11.02.2020 у справі № 200/3958/19-а висловлював правовий висновок, відповідно до якого правовою підставою для перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є факт зміни грошового утримання/складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді…

56. На переконання колегії суддів, різниця у правах суддів у відставці на перерахунок їх довічного грошового утримання судді в залежності від проходження ними кваліфікаційного оцінювання під час перебування на посаді судді та (або) необхідності пропрацювати на посаді судді три роки після проходження кваліфікаційного оцінювання, порушує статус суддів та гарантії їх незалежності.».

Таким чином, з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 розмір щомісячного довічного грошового утримання всіх суддів у відставці має визначатись на підставі положень ст. 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 р. та повинен відповідати розміру суддівської винагороди, яку отримує суддя відповідного суду, який працює на відповідній посаді.

При цьому, Конституційним Судом України чітко встановлено, що застосування різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності, а запровадження різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, суперечить положенням частини першої статті 126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів Конституцією і законами України.

Відповідно до ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016, базовий розмір посадового окладу судді становить:

1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Таким чином, розмір щомісячного довічного грошового утримання всіх суддів у відставці має визначатись, виходячи з базових розмірів посадових окладів, передбачених вищевказаною статтею Закону, в залежності від того, в суді якого рівня працював суддя до виходу у відставку.

Зазначеним положенням Закону не передбачено посадового окладу судді суду будь-якого рівня в розмірі 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Позиція відповідача, яка полягає в тому, що саме судді Вищого адміністративного суду України, які вийшли у відставку, мають отримувати довічне грошове утримання, виходячи з посадового окладу в розмірі 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, оскільки такі посадові оклади застосовуються до суддів, які продовжують перебувати у штаті цього суду, прямо суперечить рішенню Конституційного Суду України від 18.02.2020 р. № 2-р/2020, в якому чітко вказано на недопустимість запровадження різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Суд вважає обґрунтованими викладені в позовній заяві доводи позивача стосовно того, що той факт, що розмір його щомісячного довічного грошового утримання є меншим, ніж розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку з посад суддів першої та апеляційної інстанцій, порушує його гарантії, права та законні інтереси як судді, який до виходу у відставку працював суддею суду касаційної інстанції. Крім того, з огляду на вищевказане рішення Конституційного Суду України, така ситуація ставить позивача у нерівне становище порівняно з іншими суддями, які виходять у відставку з посад суддів місцевих, апеляційних, вищих спеціалізованих судів, Верховного Суду і отримують довічне грошове утримання у відповідності до вимог ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016, в той час, як розмір довічного грошового утримання позивача визначається за окремою процедурою і внаслідок цього є в кілька разів меншим, ніж мав би бути, якщо б до нього застосовувався такий же підхід, як і до вищевказаних суддів.

Суд також вважає безпідставними посилання відповідача та представника третьої особи на те, що оскільки процедуру ліквідації Вищого адміністративного суду України не завершено і у штаті цього суду перебувають судді, які продовжують отримувати суддівську винагороду на підставі приписів Закону № 2453-VI, суддя у відставці Вищого адміністративного суду України повинен отримувати довічне грошове утримання виходячи із розміру посадових окладів цих суддів, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 7 розділу XII „Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016, з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Таким чином, припинення діяльності Вищого адміністративного суду України та розповсюдження на суддів, які перебувають у штаті цього суду, гарантій, визначених Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 у часі безпосередньо пов`язані з днем початку роботи Верховного Суду.

Отже, вищевказані вищі спеціалізовані суди припинили свою діяльність як судові органи з дня початку роботи Верховного Суду - 15.12.2017, їх виключено з системи судоустрою України та позбавлено можливості здійснювати правосуддя.

Починаючи з 15.12.2017 та до часу розгляду даної справи в суді, в штаті Вищого адміністративного суду України, який припинив свою діяльність і перебуває у стадії ліквідації, продовжують перебувати судді, які не виконують та не можуть виконувати жодних функцій у сфері правосуддя, оскільки можливість здійснення правосуддя Вищим адміністративним судом України законом не передбачена.

Відповідно до статей 5, 52 Закону № 1402, суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

Відтак, суд погоджується з доводами позивача про те, що судді, які продовжують перебувати у трудових відносинах із юридичною особою Вищий адміністративний суд України, не є в розумінні Закону № 1402 суддями, які працюють на відповідній посаді в одному з судів України. Вказані особи не здійснюють правосуддя на професійній основі, отже розмір їх грошового утримання не може впливати на визначення розміру довічного грошового утримання судді Вищого адміністративного суду України у відставці.

Суд також враховує, що позивач вийшов у відставку ще до припинення діяльності Вищого адміністративного суду України, тобто безпосередньо до виходу у відставку позивач здійснював правосуддя на професійній основі як суддя суду касаційної інстанції, що також свідчить про те, що визначати розмір довічного грошового утримання судді у відставці позивача, виходячи з посадових окладів суддів, які не здійснюють правосуддя, є необґрунтованим і непропорційним.

Незавершення на протязі тривалого часу процесу ліквідації юридичної особи Вищого адміністративного суду України не надає їй функцій носія судової влади та не включає її до системи судоустрою України, визначеної приписами статті 17 Закону № 1402. Отже, посади суддів, які перебувають у штаті цього суду, не можна вважати посадами, відповідними посаді, з якої позивач пішов у відставку, оскільки позивач до останнього дня своєї роботи здійснював правосуддя як суддя суду касаційної інстанції, а судді, які перебувають у штаті ВАСУ, вже кілька років взагалі не здійснюють правосуддя.

Суд також вважає безпідставними посилання відповідача та представника третьої особи на те, що за наслідками розгляду справ № 826/13355/17, № 826/14879/17, № 826/12993/17, № 826/13405/17 Верховним судом відмовлено у задоволенні позовів суддів Вищого адміністративного суду України про встановлення їм судової винагороди у відповідності до приписів Закону № 1402, оскільки з тексту цих судових рішень вбачається, що їх було прийнято у межах правового поля, що існувало до прийняття рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 та відповідних змін до чинного законодавства.

Для правильного розгляду заявленого позову визначальним є вирішення питання про те, який суд з передбачених статтею 17 Закону № 1402 судів України є відповідним Вищому адміністративному суду України у період його діяльності до припинення цієї діяльності з 15.12.2017р., та суддівська винагорода якого повноважного судді має бути співмірною із розміром довічного грошового утримання судді Вищого адміністративного суду України, який вийшов у відставку до припинення діяльності цього суду, тобто яка посада судді є посадою, відповідною посаді судді Вищого адміністративного суду України до того, як він припинив свою діяльність.

Вирішуючи це питання, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010, Вищий адміністративний суд України діяв в системі судоустрою України як суд касаційної інстанції, а у випадках, передбачених законом, - як суд першої та апеляційної інстанції.

Рішенням Конституційного Суду України від 11.03.2010 № 8-рп/2010, на яке посилається позивач, встановлено, що вищі спеціалізовані суди (у т.ч., Вищий адміністративний суд України) здійснювали повноваження судів касаційної інстанції стосовно рішень відповідних спеціалізованих судів, тобто були судами касаційної інстанції.

Згідно з цим же рішенням Конституційного Суду України, конституційний статус Верховного Суду України не передбачав наділення його законодавцем повноваженнями суду касаційної інстанції щодо рішень вищих спеціалізованих судів, які реалізували повноваження касаційної інстанції.

КСУ зазначив, що визначення у положенні п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України як однієї з основних засад судочинства "забезпечення ... касаційного оскарження рішення суду" у системному зв`язку з положеннями ч. 1 ст. 8, ст. 125 Основного Закону України означало лише одноразове касаційне оскарження та перегляд рішення суду.

І таке касаційне оскарження мали розглядати саме вищі спеціалізовані суди, в тому числі, і ВАСУ, які й були судами касаційної інстанції.

Таким чином, відповідно до рішення Конституційного Суду України, до початку судової реформи, запровадженої Законом № 1402, в судовій системі України існував лише один рівень касаційних судів - вищі спеціалізовані суди, в тому числі, Вищий адміністративний суд України, в той час як відповідно до рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 р. № 17-рп/2011, Верховний Суд України у сфері правосуддя не був судом касаційної інстанції, оскільки переглядав справи лише з підстав неоднакового застосування судами (судом) касаційної інстанції однієї і тієї ж норми матеріального права у подібних правовідносинах у порядку, передбаченому процесуальним законом, а також у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.

Отже, системний аналіз законодавства, який регламентував діяльність Вищого адміністративного суду України, зокрема : Конституція України (у відповідній редакції), Глава 4 Закону 2453-VI, стаття 210 Кодексу адміністративного судочинства України (у відповідній редакції) свідчить про те, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах до початку діяльності Верховного Суду був саме Вищий адміністративний суд України, який у певних випадках виконував також функції суду першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до чинного законодавства, зокрема, статті 24 Кодексу адміністративного судочинства України та Глави 5 Закону № 1402, до виключної компетенції Верховного Суду, як найвищого суду у системі судоустрою України, перейшли функції судів касаційної інстанції, а у випадках, визначених процесуальним законом, - функції суду першої або апеляційної інстанції, в порядку, встановленому процесуальним законом.

Згідно із ст. 37 Закону № 1402, у складі Верховного Суду діють Касаційний адміністративний суд; Касаційний господарський суд; Касаційний кримінальний суд; Касаційний цивільний суд, які за своїми функціями є судами касаційної інстанції відповідної спеціалізації.

Отже, фактично Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду виконує ті ж функції суду касаційної інстанції, які виконував Вищий адміністративний суд України до припинення його діяльності.

Відтак, суд приходить до висновку, що відповідним судом, до якого передано всі без виключення функції Вищого адміністративного суду України, як суду касаційної інстанції, є Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду.

Отже, розмір довічного грошового утримання судді у відставці Вищого адміністративного суду України має бути співмірним із суддівською винагородою судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов до висновку, що відмова відповідача у видачі позивачу довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру суддівської винагороди судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, суперечить визначеним Конституцією України гарантіям незалежності суддів; прийнята без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; є непропорційною, оскільки не дотримано необхідного балансу між несприятливими наслідками для особи і цілями, на досягнення яких вона спрямована. Крім того, відмова відповідача грубо порушує принцип рівності осіб перед законом та сприяє дискримінації позивача порівняно з іншими суддями у відставці.

Розділами ІІ, ІІІ Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління ПФУ від 25.01.2008 р. № 3-1 (в редакції від 07.06.2019) визначено, що звернення за перерахунком щомісячного довічного утримання проводиться в разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді (в разі збільшення розміру винагороди судді Конституційного Суду України), який працює на відповідній посаді. Перерахунок щомісячного довічного утримання проводиться з дня виникнення права на відповідний перерахунок.

До заяви про призначення щомісячного довічного утримання додаються, зокрема, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637; довідка про суддівську винагороду (довідка про винагороду судді КСУ) для обчислення щомісячного довічного утримання; розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (додаток 4). До заяви про перерахунок щомісячного довічного утримання додається довідка про суддівську винагороду (довідка про винагороду судді КСУ) працюючого судді за відповідною посадою станом на дату, з якої відбулось підвищення розміру суддівської винагороди.

Приймаючи до уваги, що вся інформація щодо роботи позивача на посаді судді перебуває у відповідача, довідку про суддівську винагороду до завершення процедури ліквідації ВАСУ повинен видати відповідач, зазначивши при цьому в цій довідці розмір суддівської винагороди позивача, яку отримує суддя, який на момент видачі довідки працює на відповідній посаді, тобто розмір суддівської винагороди судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

При цьому, суд враховує, що рішенням КСУ від 11 березня 2020 року № 4-р/2020 були визнані неконституційними положення Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування" від 16 жовтня 2019 року № 193, якими було внесено зміни до пункту 3 частини третьої статті 135 Закону № 1402 щодо зменшення базового розміру посадового окладу судді Верховного Суду з 75 до 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а отже, зменшено розмір суддівської винагороди.

Отже, розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивача підлягає визначенню, виходячи з базового розміру посадового окладу судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, який складає 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а також передбачених статтею 135 Закону № 1402 доплат за вислугу років; перебування на адміністративній посаді в суді; науковий ступінь; роботу, що передбачає доступ до державної таємниці за наявності відповідних підстав, а також регіонального коефіцієнту.

Приписами частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду справи відповідачем не надано суду доказів на підтвердження того, що застосування до позивача при визначенні розміру його довічного грошового утримання як судді Вищого адміністративного суду України у відставці, неоднакових, в порівнянні із суддями у відставці інших гілок судової влади, чинників, відповідає вищенаведеним принципам статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Метою звернення позивача з позовом є оскарження дій відповідача, які унеможливлюють проведення перерахунку призначеного ОСОБА_1 довічного грошового утримання судді у відставці.

Як зазначалось вище, відповідно до Розділу ІІІ Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління ПФУ від 25.01.2008 № 3-1 (в редакції від 07.06.2019) разом із довідкою про суддівську винагороду надається також розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Отже, відповідно до чинного законодавства у випадку звернення судді у відставці із заявою про надання документів, необхідних при перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, відповідний орган повинен видати як довідку про суддівську винагороду, так і розрахунок стажу судді.

Ухвалою суду від 21.01.2021 витребувано від відповідача належним чином засвідчені документи, що підтверджують стаж роботи позивача на посаді судді у відповідності до статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 р. № 1402.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України, статті 17, частини п`ятої статті 19 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» («Doran v. Ireland», заява № 50389/99) Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів» («Salah Sheekh v The Netherlands»; заява № 1948/04), ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Враховуючи відсутність між сторонами спору щодо стажу судді, наявність в матеріалах справи всіх документів щодо суддівського стажу позивача, а також те, що відмова відповідача ґрунтується на неправильному розумінні чинного законодавства, що гарантує автоматичне здійснення перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді, та невизнанні відповідачем права позивача на перерахунок довічного грошового утримання, суд вважає можливим для ефективного захисту його прав та запобігання можливого повторного звернення до суду, зобов`язати відповідача видати позивачу також розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, передбачений Додатком 4 до Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління ПФУ від 25.01.2008.

Щодо решти доводів відповідача та представника третьої особи-1, зокрема про те, що ВАСУ не є вищим спеціалізованим судом в розумінні положень Закону № 1402; що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду не може приймати участь у якості третьої особи, оскільки не має самостійного статусу, тощо, то суд вважає їх такими, що не стосуються предмету спору.

Вказані заперечення не впливають на вирішення питання щодо наявності у позивача права на перерахунок довічного грошового утримання та приведення його розміру у відповідність до розміру, співмірного із довічним грошовим утриманням суддів у відставці інших гілок судової влади, а також на визначення суду, відповідного ВАСУ, що припинив свою діяльність в системі судової влади України.

В Рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) Страсбург від 10.02.2010 р. в пункті 58 зазначено: «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті».

З огляду на це, суд не надає оцінку решті доводів відповідача та представника третьої особи-1, оскільки вони не стосуються предмета спору та не дають підстав для відмови у задоволенні позову.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 64 Конституції України гарантовано, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Частиною першою статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України в Рішенні від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013 зазначив, що "наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання" (абзац четвертий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Відповідно до пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці; право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості; щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу; конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

КСУ в своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишались передбачуваними. Громадяни мають бути впевненими в своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг будуть реалізовано, тобто набуте право не може бути скасовано, звужене (правові позиції КСУ у рішеннях від 22.09.2005 № 5-рп/2005, 29.06.2010 № 17-рп/2010, від 22.12.2010 № 23-рп/2010 тощо).

Таким чином, позивач як суддя суду касаційної інстанції мав обґрунтовані й законні очікування, що після виходу у відставку йому гарантовано державою і Конституцією України відповідне його статусу довічне грошове утримання, співмірне з суддівською винагородою, яку отримують судді, які працюють на відповідних посадах, тобто судді судів касаційної інстанції.

Отже, посилання відповідача та третьої особи на відсутність підстав для обчислення довічного грошового утримання позивача, виходячи з розміру суддівської винагороди, яку отримує суддя Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, суперечать Конституції України та порушують гарантії незалежності суддів.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Беручи до уваги положення частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача всі здійсненні ним судові витрати.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Вищого адміністративного суду України у видачі ОСОБА_1 довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру суддівської винагороди судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Зобов`язати Вищий адміністративний суд України видати ОСОБА_1 передбачену Розділом ІІ Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління ПФУ від 25.01.2008 № 3-1 (в редакції постанови правління ПФУ № 6-1 від 07.06.2019), довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру суддівської винагороди судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду на підставі положень статей 135, 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402, та передбачений Додатком 4 Розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Вищого адміністративного суду України.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України та може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя В.П. Шулежко