Справа № 160/3230/21
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2021 року Справа № 160/3230/21

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення 33236,38 грн. та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

01.03.2021р. (згідно штемпеля поштового зв`язку) ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби України у Дніпропетровській області та, з урахуванням виправленої позовної заяви від 26.03.2021р., просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування позивачеві належних працівнику сум виплат при звільненні;

- стягнути з відповідача суми, які належать позивачеві при звільненні у розмірі 33236,38 грн. (із розрахунку: компенсація за 11 днів невикористаною відпустки у розмірі: 5604,61 грн. + вихідна допомога у розмірі 26901,77 грн. + заробітна плата за лютий 2021 року у розмірі 730,00 грн.);

- стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку у сумі, що буде уточнена під час розгляду цієї справи, оскільки на день звернення до суду розрахунок із позивачем ще проведений не був.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 19.11.2019р. він проходив публічну службу в органам ДПС, зокрема, на посаді головного державного інспектора правового супроводження діяльності управління правової роботи, з якої його було звільнено 01.02.2021р. через ліквідацію Головного управління ДПС у Дніпропетровській області як юридичної особи публічного права згідно наказу №58-о. Проте, у день звільнення відповідач належного розрахунку із ним не провів, а саме: не виплатив компенсацію за 11 днів невикористаної відпустки у розмірі 5604,61 грн.; вихідну допомогу у розмірі 26901,77 грн.; заробітну плату за лютий 2021р. у розмірі 730,00 грн., яка за розрахунками позивача становить у загальній сумі 33 236,38 грн. внаслідок чого, на переконання позивача, відповідач порушив строки проведення розрахунку при звільненні, встановлені ст.116 КЗпП України, у зв`язку із чим позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування належних йому сум виплат при звільненні, стягнути вищенаведену суму з відповідача, а також і стягнути середній заробіток за весь час затримки по день розрахунку на підставі ст.117 КЗпП України. У відповіді на відзив від 18.05.2021р. позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 54443,35 грн., а також судові витрати понесені ним у зв`язку із розглядом цієї справи у розмірі 983 грн. посилаючись на те, що днем фактичного розрахунку із ним є 27.04.2021р. згідно Виписки банку про зарахування коштів на рахунок позивача, тобто, затримка у виплаті належних йому сум при звільненні склала за період з 02.02.2021р. по 27.04.2021р., що становить 85 календарних днів. До того ж, вважає, що з метою отримання із банку Виписки по його рахунку він замовив відповідну довідку, за виготовлення якої сплатив 75,00 грн., а тому вважає, що зазначена сума віднесена до судових витрат відповідно до ст. 132 КАС України, яку він просить стягнути з відповідача як судові витрати.

Ухвалою суду від 05.04.2021р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 05.05.2021р., а також зобов`язано відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотримання вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; окрім того, зобов`язано і надати докази на підтвердження нарахування всіх сум, що є предметом спору та доказів про те, коли ці суми виплачені та коли саме з позивачем проведений розрахунок при звільненні; надати обґрунтований розрахунок відпусток та додаткових відпусток позивача за весь період його роботи у відповідача виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.40).

На виконання вимог вищенаведеної ухвали суду відповідачем 28.04.2021р. подано до канцелярії суду відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю посилаючись на те, що відповідачем бездіяльності по не нарахуванню належних позивачеві сум при звільненні не вчинялось, навпаки, при звільненні позивача з посади йому була нарахована компенсація за 11 днів невикористаної відпустки у розмірі 5604,61 грн.; вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат згідно ст.87 Закону України «Про державну службу» нарахованої згідно п.8 Порядку №100 у сумі 26 261,32 грн., заробітна плата за 1 робочий день 01.02.2021р. у розмірі 335,56 грн., що складає загальну суму 32201,49 грн., з якої було утримано 6279,29 грн. обов`язкових платежів та остаточна сума розрахунку при звільненні позивача склала 25922,20 грн., яка 01.02.2021р. (у день звільнення позивача) була перерахована платіжним дорученням №51 на розрахунковий рахунок АТ КБ «ПриватБанк» за загальним списком працівників, у тому числі і на рахунок ОСОБА_1 . Проте, після звернення позивача щодо невиплати вказаної суми, з`ясувалося, що вказана сума виплат позивачеві до ПриватБанку була перерахована помилково через те, що позивач обслуговувався у АТ «Ощадбанк», а отже, вважає, що позивачем була не отримана сума належних йому виплат не з вини відповідача, а з вини ПриватБанку, який затримав повернення помилково сплачених відповідачем коштів, зазначає, що 26.04.2021р. за платіжним дорученням №164 нарахована на день звільнення позивача сума остаточного розрахунку у розмірі 25922,20 грн. перерахована позивачеві у повному обсязі на розрахунковий рахунок позивача у АТ «Ощадбанк». З огляду на викладене, відповідач вказує на те, що вини відповідача щодо невиплати належних позивачу сум при звільненні не має, така вина належними доказами позивачем не підтверджена. Окрім того, у поданому до суду клопотанні від 28.04.2021р. просить дослідити питання, чому позивач не отримав належних сум у АТ КБ «ПриватБанк» з використанням своєї платіжної картки, та/або паспорта. 24.05.2021р. відповідачем до суду подані заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідач посилається на те, що зі слів керівника Жовтневого відділення АТ ПриватБанку позивачеві було запропоновано отримати кошти за його згодою, проте позивач відмовився йти на будь-який контакт, з чого слідує, що позивач навмисно затягнув отримання належних йому коштів. У додаткових поясненнях на відзив на позовну заяву від 28.05.2021р. відповідач посилається на ті ж самі обставини (а.с.44-47,71, 143, 150-151).

28.04.2021р. відповідачем також було подано до суду клопотання про розгляд даної справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, яке, з урахуванням перебування судді у відпустці, вирішено у перший робочий день після виходу з відпустки - 11.05.2021р. про що була постановлена відповідна ухвала (а.с.72,79-80).

Також 24.05.2021р. відповідачем до канцелярії суду було подане клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача АТ КБ «ПриватБанк» з підстав наявності між ГУ ДПС та ПриватБанком правовідносин щодо зарплатного договору за яким Банк має обов`язок у разі наявності помилок при перевірці наданої Клієнтом повідомити останнього про такі помилки та повернути грошові кошти (у разі помилок) на підставі листа Клієнта (п.3.1.6.2.4.4. «Зарплатного договору), вважає, що в ситуації з позивачем щодо затримки отримання відповідної суми остаточного розрахунку є пряма вина банку АТ КБ «ПриватБанк», який не обслуговує картковий рахунок позивача на отримання ним заробітної плати у відповідності до вимог ст.ст. 47, 48 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши зазначене вище клопотання, вивчивши докази, надані на його підтвердження, суд не находить обґрунтованих підстав для залучення в якості співвідповідача АТ КБ «ПриватБанк» виходячи з того, що наведені договірні правовідносини між ГУ ДПС та ПриватБанком не є предметом даного спору, а предметом спору у даних правовідносинах є саме затримка розрахунку при звільненні позивача, який працював у відповідача, заробітну плату отримував через АТ «Ощадбанк», а відповідно, не мав будь-якого рахунку у ПриватБанку, що підтверджується як матеріалами справи, так і самим відповідачем та свідчить про відсутність у позивача будь-який правовідносин з ПриватБанком, що виключає можливість залучення вказаного Банку до участі у даній справі в якості співвідповідача, а тому у задоволенні вказаного вище клопотання відповідача слід відмовити.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 04.06.2021р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наявних в матеріалах справи документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 з 02.08.2017р. проходив публічну службу у Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області на посаді головного державного інспектора правового супроводження діяльності управління правової роботи, з якої його було звільнено у зв`язку з ліквідацією вказаного державного органу як юридичної особи публічного права з 01.02.2021р. згідно наказу №58-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 », що підтверджується копією паспорту, копією наказу про призначення №1092-о та змістом наведеного наказу, наявних у справі (а.с.6, 23-25, 39, 96).

У період з 02.08.2017р. перерахування заробітної плати позивачеві відбувалося на картковий рахунок позивача, відкритий у філії Дніпропетровському обласному управлінні АТ «Ощадбанк» за його заявою, що підтверджується копіями відповідних заяв, поданих відповідачеві, копії картки реквізитів для проведення операції поповнення карткового рахунку (а.с.97-101).

Згідно наявної в матеріалах справи копії розрахункового листка позивача про нараховану заробітну плату за лютий 2021р. видно, що йому нарахована була заробітна плата із наступних складових, а саме: основний оклад за 1 робочий день (01.02.2021р.) у розмірі 275,00 грн.; компенсація за відпустку 10 днів 5095,10 грн.; компенсація за відпустку державного службовця за 1 день 509,51 грн.; надбавка за вислугу держслужбовців за 1 день 41,25 грн.; за ранг 15,00 грн.; надбавка за інтенсивність праці 398,75 грн., індексація зарплати 4,31 грн.; вихідна допомога 26261,32 грн., всього нараховано 32600,24 грн. (а.с.27,67).

З урахуванням обов`язкових відрахувань платежів до бюджету, остаточна сума розрахунку при звільненні позивача склала 25922,20 грн., яка 01.02.2021р. за Списком перерахувань була подана для перерахування до АТ КБ «ПриватБанк» та оплачена 02.02.2021р., у тому числі і на користь позивача, що підтверджується змістом копії Списку перерахувань до банку та змістом копії платіжного доручення №51 від 01.02.2021р. (а.с.48-49, 155-156).

Вказана нарахована відповідачем позивачеві сума належних йому коштів при звільненні у розмірі 25922,20 грн. (з урахуванням уже відрахованих обов`язкових платежів до бюджету відповідачем як податковим агентом) не була отримана позивачем ні 01.02.2021р., ні 02.02.2021р. через те, що позивач не обслуговується у АТ КБ «ПриватБанк» (має розрахунковий рахунок для виплати зарплати у АТ «Ощадбанк»), а зазначена сума коштів позивачу відповідачем була перерахована у загальному списку працівників до АТ КБ «ПриватБанк» помилково, що не оспорюється відповідачем та підтверджується наявними в матеріалах справи копіями документів (а.с.50-52).

Належна позивачеві сума коштів при звільненні у розмірі 25922,20 грн. була перерахована відповідачем позивачеві на розрахунковий рахунок позивача у АТ «Ощадбанк» лише 26.04.2021р. та оплачена 27.04.2021р., що підтверджується змістом копії платіжного доручення №164 від 26.04.2021р., наявної у справі (а.с.69).

Також і згідно відомостей із Виписки по картковому рахунку позивача АТ «Ощадбанк» встановлено, що належна позивачеві сума коштів при звільненні позивача від відповідача у сумі 25922,20 грн. надійшла на розрахунковий рахунок позивача (зарахована) саме 27.04.2021р. (а.с.113-зворот).

Позивач, вважаючи, що відповідач, не нарахувавши належні йому для виплати суми коштів при звільненні у строки, встановлені чинним трудовим законодавством, припустився протиправної бездіяльності, не здійснив розрахунку з позивачем у день звільнення в порушення строків, встановлених ст.116 КЗпП України, тому позивач просить визнати вищенаведену бездіяльність відповідача протиправною та стягнути з відповідача належні йому суми коштів при звільненні у розмірі 33236,38 грн., а також і стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що становить з 02.02.2021р. по 27.04.2021р. у розмірі 54443,35 грн. згідно до вимог ст.117 КЗпП України згідно змісту відповіді на відзив, окрім того, стягнути з відповідача судові витрати, понесені ним під час розгляду справи у розмірі 983 грн., про що позивач зазначив у відповіді на відзив від 18.05.2021р.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення даного позову лише в частині позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку за період з 02.02.2021р. по 27.04.2021р. у розмірі 38431,20 грн., виходячи з наступного.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Кодекс законів про працю України (далі КЗпП) регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

За загальним правилом в питаннях регулювання публічної служби пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство, підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Отже, виходячи з того, що предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача на користь позивача саме невиплачених позивачеві сум при звільненні, а також середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що не врегульовано спеціальним законодавством, а, відповідно, за загальним правилом, до даних спірних правовідносин підлягають застосуванню норми трудового законодавства.

Так, частиною першою статті 47 КЗпП передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

У відповідності до вимог статті 116 КЗпП встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За приписами частини першої статті 117 КЗпП визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Системний аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що умовами для застосування частини першої статті 117 КЗпП є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки (у день звільнення), вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник мав право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, тощо).

Отже, передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення та не проведення з вини відповідача таких виплат у день звільнення є підставою для відповідальності, встановленої наведеною статтею, тобто, виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічна правова позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеній у його постановах від 29.01.2020р. у справі №440/4332/18, від 13.02.2020р. у справі №809/698/16, від 06.03.2020р. у справі №1240/2162/18, від 27.04.2020р. у справі №812/639/18, від 09.07.2020р. у справі №320/6659/18, від16.10.2020р. у справі №822/1091/16, яка є обов`язковою для застосування адміністративними судами виходячи з вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, як встановлено судом із наданих учасниками справи копій документів, позивача було звільнено з роботи 01.02.2021р. згідно копії наказу №58-о (а.с.6), а днем фактичного розрахунку з ним є 27.04.2021р. (дата зарахування коштів на рахунок позивача у АТ Ощадбанк») (а.с.113-зворот).

Таким чином, із аналізу наведених правових норм та встановлених вище обставин у їх сукупності, можна дійти висновку про те, що факт затримки відповідачем розрахунку позивача при його звільненні становить період з 02.02.2021р. по 27.04.2021р.

Наведені встановлені судом факти затримки відповідачем розрахунку позивача при звільненні у наведений період відповідачем жодними доказами не спростовані (таких доказів відповідачем суду не надано).

При цьому, досліджуючи питання наявності/відсутності вини відповідача у затримці виплати належним позивачеві сум при звільненні у день його звільнення, що передбачено ст.116 КЗпП України, суд виходить із того, що наявність факту вини відповідача у такій затримці підтверджується тим, що з моменту призначення на посаду та звільнення позивача з роботи, останнім отримувалася заробітна плата саме на картковий рахунок позивача у АТ «Ощадбанк» та упродовж всієї його роботи позивачем Банк не змінювався (таких доказів суду не надано), що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями заяв позивача по перерахування заробітної плати, а також обізнаність у цьому відповідача підтверджується і самим відповідачем у його Заяві-скарзі до АТ «ПриватБанк» від 19.04.2021р. №19924/6/04-36-10-06-28, де відповідач сам зазначає, що упродовж всієї роботи позивач отримував свою зарплату за допомогою платіжної картки Ощадбанку та рахунку у ПриватБанку не мав (а.с.59-62, 97-101).

Є безпідставними, необґрунтованими, а тому відхиляються судом, аргументи відповідача про те, що належні позивачеві суми при звільненні були перераховані до ПриватБанку вчасно 01.02.2021р., проте, помилково, так як позивач не мав рахунку у вказаному Банку, тому винним у цьому є саме ПриватБанк, виходячи з того, що фактом своєчасного розрахунку (у день звільнення працівника) є саме зарахування коштів на рахунок такого працівника, а помилки, допущені роботодавцем при перерахуванні таких сум не можуть слугувати достатніми підставами для відсутності вини у цьому роботодавця (відповідача), а також не звільняє його від відповідальності за затримку у такій виплаті за приписами ст.117 КЗпП України.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність саме вини відповідача у затримці розрахунку позивача при звільненні, які відбулася у період з 02.02.2021р. по 27.04.2021р., а отже, відповідальність за таку затримку повинен нести саме відповідач Головне управління ДПС у Дніпропетровській області у вигляді виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ч.1 ст.117 КЗпП України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 ( далі Порядок №100).

За приписами пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

За приписами абзацу 2 пункту 8 наведеного Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Останнім абзацом пункту 8 Порядку №100 встановлено, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

У відповідності до пункту 2 Порядку №100 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Так, як встановлено судом із наданих копій документів, у грудні 2020р. та у січні 2021р., тобто за 2 місяці до моменту звільнення - 01.02.2021р., позивачем відпрацьовано 41 робочих днів (22 роб.дні у грудні 2020р.; 19 роб.днів у січні 2021р.), а відповідно, середньоденний його заробіток за два останні місяці перед звільненням складає 640,52 грн., виходячи із розрахунку 16800,00 грн. (зарплата за грудень 2020р.) + 9461,26 грн. (зарплата за січень 2021р.) = 26261,26 грн./41, що підтверджується розрахунком середньоденного заробітку позивача, проведеного на підставі п.8 Порядку №100, наявного в матеріалах справи (а.с.68).

Вказана сума розрахунку середньоденного заробітку позивача у розмірі 640,52 грн. позивачем не осорюється ні у позові, ні у відповіді на відзив (таких доказів суду не надано).

Також із наявних в матеріалах справи документів вбачається , що період затримки розрахунку при звільненні позивача становить з 02.02.2021р. (з урахуванням того, що дата звільнення за наказом №58-о є 01.02.2021р., яка є і останнім днем роботи позивача) по 27.04.2021р. (дата зарахування коштів у Банку на рахунок позивача згідно виписки Банку), що складає 60 робочих днів.

Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме: за період з 02.02.2021р. по 27.04.2021р. (виходячи з розрахунку 640,52х60) у сумі 38431,20 грн. з обов`язковим вирахуванням із цієї суми податків та обов`язкових платежів на підставі ч.1 ст.117 КЗпП України та вимог Порядку №100.

Водночас, судом критично надається оцінка та відхиляється судом доданий до заперечень відповідача розрахунок середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 39071,72 грн., виходячи із розрахунку 61 робочий день затримки при звільненні (а.с.145), оскільки як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, затримка розрахунку позивача при звільненні складає з 02.02.2021р. по 27.04.2021р., що становить 60 робочих днів з урахуванням того, що позивачем у лютому 2021р. відпрацьовано 1 робочий день (01.02.2021р.), що є останнім днем його роботи, за вказаний день йому була нарахована та виплачена заробітна плата, що підтверджується як матеріалами справи, так і копією розрахункового листка позивача за лютий 2021р. (а.с.27), а відповідно, 01.02.2021р. не може враховуватися у день затримки розрахунку при звільненні та оплачуватися двічі.

Також, судом не приймається до уваги та відхиляються судом доводи позивача, викладені у відповіді на відзив про необхідність проведення розрахунку його середнього заробітку із обрахування календарних днів, а не робочих днів, а тому така сума повинна складати за його розрахунком 85 календарних днів та становити 54443,35 грн., з огляду на те, що, по-перше: позивачем не було подано жодного уточнення до позовних вимог у порядку, встановленому ст.47 Кодексу адміністративного судочинства України, а уточнення позовних вимог у спосіб, викладення їх у відповіді на позов не відповідає вимогам ст.47 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку із чим не може бути прийнято до розгляду у якості уточнення до позову згідно до вимог наведеного Кодексу; по-друге: обрахування розміру його середнього заробітку, виходячи з календарних днів, а не з робочих днів, жодними доказами позивачем не підтверджено та не обґрунтовано у позові, а розрахунок, проведений відповідачем у робочих днях у наданому суду розрахунку (а.с.68) відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки державні службовці отримують заробітну плату лише за відпрацьовані дні, що також і підтверджено інформацією наведеною у розрахункових листках позивача, доданих до позову (а.с.27-33), які не спростовані позивачем жодними доказами у розумінні ст. 72-76 Кодексу адміністративного судочинства України.

За приписами ч.1 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ч.1 ст.75 наведеного Кодексу.

Згідно ч.1 ст.76 Кодексу, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем у відзиві на позов не було наведено жодних обґрунтованих підстав та не надано доказів, які б свідчили про правомірність затримки у проведенні розрахунку при звільненні позивача у період з 02.02.2021р. по 27.04.2021р., яка встановлена судом та підтверджена вищенаведеними дослідженими доказами та виходячи з аналізу норм вищенаведеного чинного законодавства і правової позиції Верховного Суду.

Судом не можуть бути покладені в основу даного судового рішення та відхиляються судом аргументи відповідача у відзиві про те, що відсутня вина відповідача щодо невиплати належних позивачеві сум при звільненні у день його звільнення, оскільки така вина підтверджується Випискою Банку про зарахування на рахунок позивача належних позивачеві сум при звільненні у розмірі 25922,20 грн. саме 27.04.2021р. (а.с.113-зворот), що свідчить про наявність такої вини саме у відповідача, оскільки помилка у перерахуванні коштів у інший Банк АТ КБ «ПриватБанк», у якому позивач не мав відповідних рахунків, сталася саме з вини відповідача та зазначені обставини не звільняють відповідача від відповідальності, встановленої ч.1 ст.117 КЗпП України.

Також є безпідставними та необґрунтованими посилання відповідача у клопотанні від 28.04.2021р. щодо необхідності дослідження питання причин не отримання позивачем належних йому сум у АТ КБ «ПриватБанк» з використанням власної платіжної картки та/або паспорта, з огляду на те, що, по-перше: як зазначив сам відповідач у відзиві у позивача відсутній рахунок у ПриватБанку через що останній і не міг отримати кошти; по-друге: зазначені обставини не мають значення при вирішення даного спору та не звільняють відповідача від відповідальності за затримку розрахунку при звільненні працівника, встановленої ч.1 ст.117 КЗпП України з урахуванням вставленої судом вини у цьому саме відповідача, яка підтверджена наведеними вище доказами та не спростована відповідачем.

Судом критично надається оцінка доводам відповідача, викладених у його запереченнях з приводу того, що позивач відмовився отримати кошти у ПриватБанку, чим навмисно затягнув отримання належних йому сум про що відповідачу стало відомо зі слів керівника Жовтневого відділення АТ КБ «ПриватБанк», оскільки, по-перше: ні відповідач, ні Банк не наділений повноваженнями спонукати працівника без його згоди до отримання коштів у Банку визначеному самим роботодавцем згідно до вимог чинного законодавства; по-друге: зазначені твердження жодними доказами не підтверджені у порядку та у спосіб, встановлений ст.72-76 Кодексу адміністративного судочинства України (таких доказів суду не надано) та наведені обставини також не можуть бути обрані підставами для звільнення роботодавця (відповідача) від відповідальності за ч.1 ст.117 КЗпП України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність дій відповідача, які полягають у затримці розрахунку при звільненні позивача у період з 02.02.2021р. по 27.04.2021р., відповідальність за яку встановлена ч.1 ст.117 КЗпП України з урахуванням вимог ч.2 ст.2 наведеного Кодексу, суд приходить до висновку, що встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач, допустивши затримку розрахунку при звільненні позивача у наведений період, діяв не у спосіб та не у порядку, передбаченому Конституцією та законами України, необґрунтовано, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що відповідач, допустивши затримку розрахунку при звільненні позивача у період з 02.02.2021р. по 27.04.2021р., що не було спростовано жодними доказами, а, навпаки, підтверджено у відзиві (а.с.44-47), порушив права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку за наведений період у розмірі 38431,20 грн. на підставі ч.1 ст.117 КЗпП України.

Між тим, позовні вимоги позивача про визнання бездіяльності відповідача щодо не нарахування позивачеві належних йому сум виплат при звільненні задоволенню не підлягають, оскільки вказана бездіяльність жодними доказами не підтверджена (позивачем таких доказів суду не надано) та судом не встановлена, а додані до позову копія Списку перерахувань в банк від 01.02.2021р. та копія платіжного доручення №51 від 01.02.2021р. про перерахування коштів при звільненні працівникам (остаточний розрахунок за лютий 2021р.), у тому числі і для позивача у сумі 25922,20 грн. свідчать про те, що вказані кошти були нараховані позивачеві станом на 01.02.2021р. (а.с.48-49), окрім того, судом враховується і те, що наведені позовні вимоги не є ефективним способом захисту порушеного права у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки визнання такої бездіяльності протиправною саме по собі не може призвести до потрібних результатів, наслідків, що дає найбільший результат (як-от, наприклад: стягнення суми за весь час затримки при звільненні).

Також і не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача належної позивачеві при звільненні суми у розмірі 33236,38 грн. (із розрахунку: компенсація за 11 днів невикористаної відпустки у розмірі:5604,61 грн. + вихідна допомога у розмірі: 26901,77 грн. + заробітна плата за лютий 2021р. у розмірі:730,00 грн.), з огляду на те, що станом на момент розгляду даної справи 04.06.2021р. зазначена нарахована позивачеві сума належних позивачеві коштів при звільненні була перерахована з урахуванням відрахувань обов`язкових платежів до бюджету відповідачем як податковим агентом та склала 25922,20 грн. згідно розрахункового листка (а.с.27), яка зарахована відповідачем на картковий рахунок позивача в АТ «Ощадбанк» 27.04.2021р., що підтверджується випискою банку по рахунку позивача (а.с.133-зворот), у зв`язку з чим у адміністративного суду відсутні будь-які правові підстави для стягнення вказаної суми коштів повторно.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення даного адміністративного позову частково лише в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку за період з 02.02.2021р. по 27.04.2021р. у розмірі 38431,20 грн., а в решті позовних вимог слід відмовити.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з наведеного та враховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову позивачеві у задоволенні позовних вимог в частині визнання бездіяльності відповідача щодо не нарахування позивачеві належних йому сум виплат при звільненні (позовні вимоги немайнового характеру), які були оплачені позивачем судовим збором у розмірі 908,00 грн. згідно квитанції №19243 від 22.03.2021р.(а.с.20), вказані судові витрати покладаються на позивача виходячи з вимог ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

В той же час, судом встановлено, що на виконання вимог ухвали суду від 05.04.2021р. щодо надання доказів не проведення відповідачем з позивачем розрахунку при звільненні позивачем були понесені витрати, які полягають у замовленні у Банку виписки про рух активів по картковому рахунку позивача, за виготовлення якої позивачем було сплачено 75,00 грн., що підтверджується оригіналом квитанції № від 30.04.2021р. (а.с.123).

Зазначені наведені витрати, пов`язані з витребуванням доказів, які є необхідними для розгляду даної справи, а відповідно, вказані витрати позивача віднесені до судових витрат у відповідності до вимог п.4 ч.2 ст.132, ч.1 ст.138 Кодексу адміністративного судочинства України та з урахуванням того, що судом встановлено факти затримки розрахунку позивача при звільненні саме з вини відповідача та у цій частині позовні вимоги позивача задоволені, вказані судові витрати підлягають відшкодуванню з бюджетних асигнувань відповідача у відповідності до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11,12, 47, 72-77,78, 94,122,132,132,138,139,193,241-246,250,251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення 33236,38 грн. та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Державної податкової служби України у Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17-А, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) - середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку за період з 02.02.2021р. по 27.04.2021р. у розмірі 38431,20 грн. (тридцять вісім тисяч чотириста тридцять одна грн. 20 коп.) з вирахуванням обов`язкових зборів та платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби України у Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17-А, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) - судові витрати, пов`язані з витребуванням доказів у розмірі 75 грн. (сімдесят п`ять грн.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва