Справа № 200/3154/21-а
Суддя: Христофоров А.Б.
Дата ухвалення: 2021-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2021 р. Справа№200/3154/21-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Христофорова А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ясинуватського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправними дій, скасування рішення від 09 березня 2021 року, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Ясинуватського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, в якому просить суд:

- визнати протиправним дії та скасувати рішення Ясинуватського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області № 86/03-16 від 09 березня 2021 року щодо відмови у призначенні пенсії за віком позивачу;

- зобов`язати Ясинуватське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву позивача від 02.03.2021 року № 148 про призначення позивачу пенсії за віком із зарахуванням до страхового стажу періодів його роботи: з 15.11.1997 року по 17.05.1980 року; з 06 липня 1982 року по 25лютого 1987 року; з 16.03.1987 року по 17 вересня 1988 року; з 08 жовтня 1988 року по 31 грудня 1998 року.

Позов обґрунтований тим, що 02 березня 2021 року позивач звернувся до Ясинуватського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою про призначення йому пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до якої додав всі необхідні для цього документи, що визначені «Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії».

Проте, відзначає позивач, 09 березня 2021 року відповідачем було прийнято рішення яким йому відмовлено в призначенні пенсії за віком, оскільки страховий стаж, за підрахунками відповідача, склав 18 років 0 місяців 11 днів, що не є достатнім для призначення пенсії за віком.

Так вказаним спірним рішенням до страхового стажу позивача не було зараховано періоди його роботи з 15 листопада 1979 року по 17 травня 1080 року, з 06 липня 1982 року по 25 лютого 1987 року, з 16 березня 1987 року по 17 вересня 1988 року, з 08 жовтня 1988 року по 31 грудня 1998 року з підстав відсутності в трудовій книжці позивача повної дати її заповнення, а саме рік заповнення, на її титульному аркуші.

Таку відмову позивач вважає протиправною, а спірне рішення відповідача таким, що підлягає скасуванню, оскільки в його трудовій книжці, яка є основним документом, що підтверджує стаж його роботи, містяться відповідні посилання на дати та номери наказів, печатки підприємства та підписи відповідальних осіб, а відповідачем у спірному рішенні не наведено жодних зауважень щодо неповноти зазначеної інформації в трудовій книжці позивача про періоди його роботи.

У поданому до суду відзиві на адміністративний позов, відповідач заперечив проти задоволення позовних у повному обсязі, навівши доводи, аналогічні викладеним у спірному рішенні, та зазначив, що позивач звернувся до Ясинуватського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою від 02 березня 2021 року про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із відповідним пакетом документів.

Однак, відзначає відповідач, розглянувши зазначений пакет документів, що був наданий позивачем, відповідачем було виявлено порушення вимог пункту 2 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях», а саме в трудовій книжці позивача зазначена неповна дата заповнення такої книжки, а саме відсутній рік її заповнення.

Враховуючи встановлену невідповідність трудової книжки позивача вимогам чинного Законодавства України до його страхового стажу не було зараховано періоди його роботи з 15 листопада 1979 року по 17 травня 1080 року, з 06 липня 1982 року по 25 лютого 1987 року, з 16 березня 1987 року по 17 вересня 1988 року, з 08 жовтня 1988 року по 31 грудня 1998 року.

У зв`язку із чим відповідач просить суд відмовити позивачу у задоволенні його позову в повному обсязі.

Позивачем до суду надано заперечення на відзив Ясинуватського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, в якому позивач підтримав свої позовні вимоги та виклав аналогічні доводи викладені ним у своєму позові.

Відповідно до статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

За приписами частини 5 статті 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд враховує, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка ратифікована Україною 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи вищезазначене, та зважаючи на те, що в матеріалах справи достатньо документів для розгляду справи по суті, заяв від учасників справи про поновлення/продовження процесуальних строків, для вчинення процесуальних дій, у відповідності до положень п. 3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України, до суду не надходило, з метою недопущення невиправданого затягування судового процесу, суд проводить розгляд справи у письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року, позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи. Одночасно, цією ж ухвалою, суд відстрочив позивачу сплату судового збору до ухвалення судового рішення у цій справі.

У період з 31 травня 2021 року по 02 червня 2021 року суддя Христофоров А.Б. перебував на навчанні, у зв`язку з чим судове рішення виготовлено в перший робочий день.

З`ясовуючи те чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорту громадянина України, серія: НОМЕР_1 (а.с. 14-16, 36-40, 65-67).

З матеріалів справи встановлено, та сторонами не заперечується, що 02 березня 2021 року позивач звернувся до Ясинуватського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою, яка була зареєстрована за № 148, щодо призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 34, 64).

Рішенням Ясинуватського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 09 березня 2021 року № 86/03-16 про відмову в призначенні пенсії за віком, позивачу було відмовлено в призначенні пенсії з підстав відсутності необхідного страхового стажу (а.с. 11-13, 52-54, 74-76).

У рішенні зазначено, що згідно записів в трудовій книжці позивача до його страхового стажу не враховано періоди роботи з 15 листопада 1979 року по 17 травня 1980 року, з 06 липня 1982 року по 25 лютого 1987 року, з 16 березня 1987 року по 17 вересня 1988 року, з 08 жовтня 1988 року по 31 грудня 1998 року, оскільки на титульному аркуші трудовій книжки відсутній рік її заповнення.

Також у рішенні зазначено, що страховий стаж позивача згідно наданих ним документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу складає 18 років 0 місяців 11 днів.

Як вбачається із копії трудової книжки серії НОМЕР_2 від 15 листопада (рік відсутній), що видана на ім`я ОСОБА_1 , позивач, зокрема, працював:

- у період з 15 листопада 1979 року по 17 травня 1980 року у Голгоспі «Авдіївський» на посаді робочого відділення № 2 з одночасним направленням на дворічні курси навчання автослюсарів ТУ № 93 м. Донецьк;

- з 06 липня 1982 року по 25 лютого 1987 року у Донецькому заводі гумово-техничних виробів на посаді слюсаря наладчика четвертого розряду;

- 16 березня 1987 року по 17 вересня 1988 року у Донецькому кабельному заводі «Донбасскабель» на посаді слюсаря-монтажника четвертого розряду;

- з 08 жовтня 1988 року по 31 грудня 1998 року у Донецькому заводі гумово-техничних виробів на посадах наладчика машин та слюсаря ремонтника п`ятого розряду (а.с. 7-9, 42-47, 68-зв. бік а.с. 70).

Не погодившись з рішенням відповідача про відмову в призначенні пенсії від 09 березня 2021 року № 86/03-16, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Як вбачається з позовної заяви, позивач не погоджується із відмовою у зарахуванні до його страхового стажу певних періодів його роботи, що зазначені в його трудовій книжці.

Відтак, оскаржуване у даній справі рішення суб`єкта владних повноважень підлягає правовій оцінці саме в межах заявлених вищевказаних позовних вимог.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Згідно із частиною 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-ІV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частиною 4 статті 24 Закону № 1058-ІV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Закон України Про пенсійне забезпечення № 1788-XII від 05.11.1991 року (далі Закон № 1788-XII) відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Відповідно до ст. 26 Закону № 1058-ІV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу: з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.

Згідно із ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-ІV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Згідно із статтею 62 Закону № 1788-XII , основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За приписами ст. 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, довідка уточнюючого характеру може бути основним доказом підтвердження стажу в період роботи на відповідних посадах або за професіями лише в тих випадках, коли відсутня трудова книжка чи відповідні записи у ній. При цьому значення трудової книжки як основного документа, що підтверджує стаж роботи, встановлено Законом України «Про пенсійне забезпечення» (статті 13,62), і будь-які підзаконні нормативно-правові акти, які суперечать цьому положенню, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Отже, правова норма статті 62 вказаного Закону, передбачає, що основним документом для підтвердження стажу роботи є трудова книжка і лише при її відсутності, або відповідних записів у ній, стаж підтверджується згідно із Порядком, затвердженим Постановою КМУ № 637.

Аналіз вищезазначених положень свідчить про те, що для призначення пенсії за віком за даними трудової книжки необхідна наявність в ній відомостей щодо стажу роботи. Наявність же відповідних записів у трудовій книжці про стаж роботи є підтвердженням страхового стажу.

Відповідно до ч. 1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст.73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно із ст.76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

В основу рішення відповідача щодо не зарахування спірних періодів стажу роботи при вирішенні питання щодо призначення позивачу пенсії за віком, покладений висновок про те, що на титульному аркуші його трудової книжки зазначена неповна дата її заповнення, а саме відсутній рік такого заповнення, внаслідок чого неможливо зарахувати періоди його роботи з 15 листопада 1979 року по 17 травня 1980 року, з 06 липня 1982 року по 25 лютого 1987 року, з 16 березня 1987 року по 17 вересня 1988 року, з 08 жовтня 1988 року по 31 грудня 1998 року.

Відповідно до п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженого Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 (далі -Інструкція № 58), до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Відповідно до п. 2.10 вказаної Інструкції, зокрема, визначено, що відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки, Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.

Як свідчить п. 2.11 цієї ж Інструкції, після зазначення дати трудової книжки працівник своїм підписом засвідчує правильність внесених відомостей.

Отже, суд робить висновок що працівник засвідчує своїм особистим підписом саме правильність внесених даних, а ні дату внесення таких даних.

Суд погоджується з твердженням відповідача щодо того, що на титульному листі трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 від 15 листопада в даті заповнення відсутній рік такого заповнення, проте трудова книжка позивача містить в собі, зокрема, відомості про спірні періоди роботи позивача, а саме: у період з 15 листопада 1979 року по 17 травня 1980 року у Голгоспі «Авдіївський» на посаді робочого відділення № 2 з одночасним направленням на дворічні курси навчання автослюсарів ТУ № 93 м. Донецьк; з 06 липня 1982 року по 25 лютого 1987 року у Донецькому заводі гумово-техничних виробів на посаді слюсаря наладчика четвертого розряду; з 16 березня 1987 року по 17 вересня 1988 року у Донецькому кабельному заводі «Донбасскабель» на посаді слюсаря-монтажника четвертого розряду; з 08 жовтня 1988 року по 31 грудня 1998 року у Донецькому заводі гумово-техничних виробів на посадах наладчика машин та слюсаря ремонтника п`ятого розряду.

Зазначені записи містять всю необхідну інформацію про період роботи позивача та підстави внесення таких записів до трудової книжки, а також виконані без виправлень.

Крім того суд вважає за необхідне зауважити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами - трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку її заповнення.

Верховний Суд у своїх постановах від 28.02.2018 року у справі №428/7863/17, від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а, від 04.09.2018 року у справі №423/1881/17, від 29.03.2019 року у справі №548/2056/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Суд також звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Відповідач, приймаючи рішення про відмову в призначенні пенсії за віком позивачу помилково дійшов висновку, що такий недолік як зазначення неповної дати її заповнення на титульному аркуші може бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки, визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність ведення трудової книжки.

Враховуючи те, що трудова книжка є основним документом, який підтверджує стаж роботи, суд приходить висновку, що відповідачем безпідставно не зараховано до страхового стажу періоди роботи позивача з 15 листопада 1979 року по 17 травня 1980 року у Голгоспі «Авдіївський» на посаді робочого відділення № 2 з одночасним направленням на дворічні курси навчання автослюсарів ТУ № 93 м. Донецьк; з 06 липня 1982 року по 25 лютого 1987 року у Донецькому заводі гумово-техничних виробів на посаді слюсаря наладчика четвертого розряду; з 16 березня 1987 року по 17 вересня 1988 року у Донецькому кабельному заводі «Донбасскабель» на посаді слюсаря-монтажника четвертого розряду; з 08 жовтня 1988 року по 31 грудня 1998 року у Донецькому заводі гумово-техничних виробів на посадах наладчика машин та слюсаря ремонтника п`ятого розряду, оскільки трудова книжка позивача містить необхідні записи про період роботи.

Оцінюючи спірні правовідносини суд приймає до уваги також практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV, має застосовуватися при розгляді справ як джерело права. Так, Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі Ковач проти України, п.59 рішення у справі Мельниченко проти України, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України тощо). Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, тобто людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично. Більше того, відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема Закону № 1058, стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

Враховуючи наведене, з урахуванням представлених суду письмових доказів, суд доходить висновку, що відповідачем не доведено та не надано доказів на підтвердження правомірності своїх дій під час відмови позивачу у призначенні пенсії за віком.

Підсумовуючи наведене, суд доходить висновку, що відповідач, користуючись, зокрема, наданими широкими межами розсуду та можливістю вибору різних способів та засобів для дотримання своїх зобов`язань, протиправно не врахував під час вирішення питання про призначення позивачу пенсії, відповідно до його заяви від 02 березня 2021 року № 148, про призначення пенсії за віком згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», записи у його трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 15 листопада, зокрема, з 15 листопада 1979 року по 17 травня 1980 року у Голгоспі «Авдіївський» на посаді робочого відділення № 2 з одночасним направленням на дворічні курси навчання автослюсарів ТУ № 93 м. Донецьк; з 06 липня 1982 року по 25 лютого 1987 року у Донецькому заводі гумово-техничних виробів на посаді слюсаря наладчика четвертого розряду; з 16 березня 1987 року по 17 вересня 1988 року у Донецькому кабельному заводі «Донбасскабель» на посаді слюсаря-монтажника четвертого розряду; з 08 жовтня 1988 року по 31 грудня 1998 року у Донецькому заводі гумово-техничних виробів на посадах наладчика машин та слюсаря ремонтника п`ятого розряду, у зв`язку із чим, рішення відповідача від 09 березня 2021 року № 86/03-16, є протиправним, та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 5 КАС України).

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Статтею 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

З огляду на встановлені у справі обставини та наведені норми чинного законодавства, якими регулюються спірні відносини, з урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії, суд погоджується з позивачем, що належним та достатнім способом його правового захисту у даному випадку є зобов`язання відповідача повторно розглянути його заяву від 02 березня 2021 року зареєстровану за № 148, про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням висновків суду викладених у мотивувальній частині рішення, щодо зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи, зокрема, з 15 листопада 1979 року по 17 травня 1980 року у Голгоспі «Авдіївський» на посаді робочого відділення № 2 з одночасним направленням на дворічні курси навчання автослюсарів ТУ № 93 м. Донецьк; з 06 липня 1982 року по 25 лютого 1987 року у Донецькому заводі гумово-техничних виробів на посаді слюсаря наладчика четвертого розряду; з 16 березня 1987 року по 17 вересня 1988 року у Донецькому кабельному заводі «Донбасскабель» на посаді слюсаря-монтажника четвертого розряду; з 08 жовтня 1988 року по 31 грудня 1998 року у Донецькому заводі гумово-техничних виробів на посадах наладчика машин та слюсаря ремонтника п`ятого розряду, записи про які містяться в трудовій книжці серії НОМЕР_2 , виданій на ім`я ОСОБА_1 .

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2018 року по справі №348/2160/15-а.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року суд відстрочив позивачеві сплату судового збору до ухвалення судового рішення.

Нормами частини 2 статті 133 КАС України встановлено, якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Згідно з положеннями частини 1 статті 139 КАС при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до статті 4 Закону України від 8 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір» (далі Закон №3674-VI) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Частиною 2 цієї статті визначено, що ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, судовий збір у розмірі 908,00 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь Державного бюджету.

Керуючись ст.ст. 2-15, 19-21, 72-79, 90, 94, 122, 123, 132,159-161,164,192-194,224-228,241-247, 255,253-263,293-295 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) до Ясинуватського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження: Донецька область, Ясинуватський район, смт. Очеретине, вул. Гідростроітелів, 12; ) про визнання протиправними дій, скасування рішення від 09 березня 2021 року, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити повністю.

Визнати дії Ясинуватського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» протиправними.

Скасувати рішення Ясинуватського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 09 березня 2021 року № 86/03-16 «Про відмову в призначенні пенсії за віком».

Зобов`язати Ясинуватське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження: Донецька область, Ясинуватський район, смт. Очеретине, вул. Гідростроітелів, 12; ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) від 02 березня 2021 року зареєстровану за № 148, про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням висновків суду викладених у мотивувальній частині рішення, зокрема, щодо врахування під час вирішення питання про призначення пенсії ОСОБА_1 записів у трудовій книжці, яка є основним документом, що підтверджують періоди роботи ОСОБА_1 , зокрема: з 15 листопада 1979 року по 17 травня 1980 року у Голгоспі «Авдіївський» на посаді робочого відділення № 2 та з одночасним направленням на дворічні курси навчання автослюсарів ТУ № 93 м. Донецьк; з 06 липня 1982 року по 25 лютого 1987 року у Донецькому заводі гумово-техничних виробів на посаді слюсаря наладчика четвертого розряду; з 16 березня 1987 року по 17 вересня 1988 року у Донецькому кабельному заводі «Донбасскабель» на посаді слюсаря-монтажника четвертого розряду; з 08 жовтня 1988 року по 31 грудня 1998 року у Донецькому заводі гумово-техничних виробів на посадах наладчика машин та слюсаря ремонтника п`ятого розряду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Ясинуватського об`єднаного управління фонду України Донецької області (місцезнаходження: Донецька область, Ясинуватський район, смт. Очеретине, вул. Гідростроітелів, 12; ) на користь спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсьот вісім) грн. 00 коп.

Рішення складене у повному обсязі та підписане 03 червня 2021 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя А.Б. Христофоров