Справа № 826/5043/17
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2020-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2020 року м. Київ № 826/5043/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Григоровича П.О., суддів Аблова Є.В., Смолія І.В., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом до ОСОБА_1 Державної фіскальної служби України
простягнення грошової допомоги, зобов`язання вчинити дії
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі по тексту також - ОСОБА_1 або Позивач) з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (далі по тексту також - ДФС України або Відповідач), в якому просить:

1. Стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі 9551,01 грн.

2. Зобов`язати Державну фіскальну службу України вирішити питання про преміювання ОСОБА_1 за фактично відпрацьований час в період з серпня 2016 року по лютий 2017 року на рівні середнього розміру премії за посадою начальника відділу у складі Департаменту Державної фіскальної служби України у відповідному місяці.

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскільки Відповідачем протиправно не було надано Позивачу за її заявою частини невикористаної оплачуваної щорічної відпустки та грошової допомоги на оздоровлення в розмірі середньомісячного заробітку, така сума підлягає стягненню з Відповідача. Також Позивач зазначила, що оскільки весь час від дня попередження про наступне вивільнення до фактичного звільнення вона сумлінно виконувала свої посадові обов`язки, тож мала право на щомісячне преміювання, у той час як Відповідач всупереч законодавства про оплату праці безпідставно не нараховував та не виплачував їй таку складову заробітної плати як щомісячна премія за період з серпня 2016 року по лютий 2017 року включно, відповідно, порушене право Позивача підлягає поновленню у заявлений в позові спосіб.

Представник Відповідача, у письмових запереченнях по суті заявлених позовних вимог, просив суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі зазначаючи про те, що Позивачем невірно обрано спосіб судового захисту, оскільки премія не є обов`язковою складовою заробітної плати державного службовця, тож відсутні порушення прав Позивача на оплату праці.

На підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент проведення судового засідання) суд ухвалив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Разом з тим, 15.12.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 № 2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції. Тож, справа розглянута в порядку письмового провадження з урахуванням положень пункту 10 частини першої розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з даними трудової книжки Позивач проходила державну службу в органах Міністерства доходів і зборів України, а з 10.11.2014 була переведена в апарат Державної фіскальної служби України на посаду начальника відділу протокольної роботи управління організаційно-технічної підтримки Департаменту міжнародних зв`язків (том 1, а.с. 13).

20.05.2016 Позивача було попереджено про наступне вивільнення із займаної посади у зв`язку зі зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності Державної фіскальної служби України (том 1, а.с. 17).

Наказом Державної фіскальної служби України від 03.02.2017 № 157-о від «Про звільнення ОСОБА_1 » відповідно до статей 44, 49-2 КЗпП України, частини 4 статті 87 Закону України «Про державну службу», наказів ДФС України від 02.11.2015 №834 «Про затвердження Плану заходів із скорочення штатної чисельності працівників Державної фіскальної служби», від 30.12.2015 №1022 «Про скорочення чисельності та введення в дію Структури Державної фіскальної служби України», Позивача було звільнено 03.02.2017 з посади начальника відділу протокольної роботи управління організаційно-технічної підтримки Департаменту міжнародних зв`язків за пунктом 1 статті 40 КЗпП України та пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку зі зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності Державної фіскальної служби України, із виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати та грошової компенсації за 69 календарних днів невикористаної щорічної відпустки та 44 календарних дні додаткової відпустки (том 1, а.с. 14).

При цьому, як вбачається з доводів Позивача та підтверджується матеріалами справи, Позивачем було подано 19.01.2017 вх.№ 554/інше до Державної фіскальної служби заяву від 16.01.2017 про надання їй частини оплачуваної основної щорічної відпустки невикористаної за раніше відпрацьований час з 06.02.2017 по 24.02.2017 з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення (том 1, а.с. 18). Натомість у матеріалах справи відсутні будь-які докази надання Позивачу відпустки за її заявою з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення, які і відсутні будь-які інші документи щодо результатів розгляду зазначеної заяви.

У зв`язку з наведеним, за зверненням Позивача відносно Відповідача головним державним інспектором Головного управління держпраці у Київській області було проведено позапланову перевірку, за результатами якої встановлено порушення Відповідачем вимог частини першої статті 3 Закону України «Про відпустки» та винесено приписи від 03.03.2017 № 26-235/225-161 на усунення порушень вимог трудового законодавства, а саме приписано дотримуватися виконання вимог частини першої статті 3 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР (том 1, а.с. 19-22).

Вважаючи незадоволення заяви про надання відпустки та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення протиправним, Позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом про стягнення з Відповідача суми невиплаченої грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Окрім того, згідно з доводами Позивача весь час від дня попередження про наступне вивільнення до фактичного звільнення вона сумлінно виконувала свої посадові обов`язки, тож мала право на щомісячне преміювання, проте Відповідач всупереч законодавства про оплату праці безпідставно не нараховував та не виплачував їй таку складову заробітної плати як щомісячна премія за період з серпня 2016 року по лютий 2017 року включно, що, у тому числі, стало підставою для звернення Позивача з даним адміністративним позовом до суду.

Судом встановлено, що згідно з наявними в матеріалах справи копіями наказів ДФС України «Про преміювання працівників ДФС» від 27.09.2016 № 117-ф (том 1, а.с. 41-44), від 25.10.2016 № 128-ф (том 1, а.с. 49-50), від 28.11.2016 № 144-ф (том 1, а.с. 53-54), від 23.12.2016 № 159-ф (том 1, а.с. 57-58), від 23.12.2016 № 159-ф, від 23.12.2016 № 160-ф (том 1, а.с. 61-62), 24.02.2017 № 22-ф (том 1, а.с. 65-66), від 24.03.2017 № 40-ф, а також подань на преміювання працівників за серпень 2016 року (том 1, а.с. 45-47), за вересень 2016 року (том 1, а.с. 51), за жовтень 2016 року (том 1, а.с. 55), за листопад 2016 року (том 1, а.с. 59), за грудень 2016 року (том 1, а.с. 63), за січень 2016 року (том 1, а.с. 68-69), за лютий 2017 року - сума премії Позивача визначна у розмірі 0,00 грн.

При цьому, відповідно до даних табелів обліку використання робочого часу Департаменту міжнародних зв`язків за серпень 2016 року-лютий 2017 року, Позивачем відпрацьовано: у серпні 2016 року - 9 робочих днів, а 13 робочих днів вона перебувала у відпустці (том 1, а.с. 40); у вересні 2016 року - 11 робочих днів, а 11 робочих днів вона перебувала на лікарняному (том 1, а.с. 48); у жовтні 2016 року - 9 робочих днів, а 11 робочих днів вона перебувала на лікарняному (том 1, а.с. 52); у листопаді 2016 року - 18 робочих днів, а 4 робочі дні вона перебувала на лікарняному (том 1, а.с. 56); у грудні 2016 року - 22 робочі дні; у січні 2017 року - 2 робочі дні, а 18 робочих днів вона перебувала на лікарняному (том 1, а.с. 64), у лютому 2017 року - 3 робочі дні (том 1, а.с. 70).

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, адміністративний суд, здійснюючи судовий розгляд справи, перевіряє оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність вищенаведеним закріпленим процесуальним законом критеріям.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, суд дійшов до переконання про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступних міркувань.

Для вирішення спірних правовідносин судом застосовано, зокрема, норми Конституції України, Кодексу законів про працю України (далі по тексту також - КЗпП України), Законів України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР (далі по тексту також - Закон № 108/95-ВР), «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі по тексту також - Закон № 504/96-ВР), «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі по тексту також - № 889-VIII), у відповідних редакціях на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 45 Конституції України, кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Згідно з частиною першою статті 3, частиною першою статті 5 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Тривалість відпусток визначається цим Законом, іншими законами та іншими нормативно-правовими актами України і незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про відпустки» черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку (частина десята).

Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну (частина одинадцята).

Згідно з частинами першою та другою статті 12, частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки», щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.

Невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні положення закріплені у статтях 74, 75, 79, 83 КЗпП України

Як зазначено у частині першій статті 7 Конвенції Міжнародної організації праці про оплачувані відпустки № 132 (переглянута у 1970 році), ратифікованої Законом України № 2481-III від 29.05.2001), кожна особа, яка користується відпусткою, передбаченою в цій Конвенції, отримує за повний період цієї відпустки принаймні свою нормальну чи середню заробітну плату (включаючи еквівалент готівкою будь-якої частини цієї винагороди, яка звичайно видається натурою і яка не є постійною виплатою, що здійснюється незалежно від того, перебуває ця особа у відпустці чи ні), нараховану відповідно до методу, що визначається компетентним органом влади або іншим відповідним органом у кожній країні.

У взаємозв`язку з наведеними вбачається, що аналогічну за змістом вимогу містить і частина перша статті 83 КЗпП України, і частина перша статті 24 Закону України «Про відпустки».

Виходячи з наведеного в сукупності вбачається, що право працівника на отримання грошової компенсації за невикористану відпустку за наявності передбачених для того законом підстав, є логічно обумовленим та прямо похідним від права на отримання самої оплачуваної відпустки. Тож, виплата компенсації за невикористану відпустку за своєю суттю є відповідною гарантією з боку держави, яка визнає за особою право одержати грошову винагороду замість належних їй днів відпочинку, які не були використані.

Судом з матеріалів справи встановлено, що Позивача не було включено Відповідачем до графіку відпусток на 2017 рік, а також і не було жодним чином відредаговано на її заяву від 16.01.2017 про надання частини оплачуваної основної щорічної відпустки невикористаної за раніше відпрацьований час з 06.02.2017 по 24.02.2017 з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення. Проте, Позивач не оскаржує протиправної бездіяльності Відповідача щодо не включення її до графіку відпусток на 2017 рік та щодо ненадання відпустки за вказаною заявою. Натомість, при звільненні Позивачу виплачена грошова компенсація за 69 календарних днів невикористаної щорічної відпустки та 44 календарних дні додаткової відпустки, чим виконано вищенаведені норми.

Окрім того суд зазначає, що за приписами частини першої статті 57, частини першої статті 59 Закону України «Про державну службу» державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

Таким чином, головною умовою гарантованої виплати допомоги на оздоровлення є факт надання працівникові щорічної відпустки (або її частини). Для державних службовців обов`язково допомогу на оздоровлення надають до щорічної основної відпустки.

Як вже встановлено судом, щорічна основна відпустка Позивачу за її заявою від 16.01.2017 не надавалась, таким чином у Позивача не виникло головної умови для гарантованої виплати матеріальної допомоги на оздоровлення.

У взаємозв`язку з вищенаведеним суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленої Позивачем вимоги щодо стягнення з Відповідача на її користь грошової допомоги у розмірі 9551,01 грн.

Щодо вимоги Позивача про зобов`язання Відповідача вирішити питання про її преміювання за фактично відпрацьований час в період з серпня 2016 року по лютий 2017 року на рівні середнього розміру премії за посадою начальника відділу у складі Департаменту Державної фіскальної служби України у відповідному місяці, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 98 КЗпП України, оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Згідно з частинами першою-третьою статті 50 Закону України «Про державну службу» держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Заробітна плата державного службовця складається з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 4) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця; 5) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою; 6) премії (у разі встановлення).

За результатами роботи та щорічного оцінювання службової діяльності державним службовцям можуть встановлюватися премії. До премій державного службовця належать: 1) премія за результатами щорічного оцінювання службової діяльності; 2) місячна або квартальна премія відповідно до особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу.

При цьому, загальний розмір премій, передбачених пунктом 2 цієї частини, які може отримати державний службовець за рік, не може перевищувати 30 відсотків фонду його посадового окладу за рік.

Таким чином, Закон № 889-VIII лише передбачає можливість здійснення преміювання державних службовців залежно від його особистого внеску в загальний результат роботи державного органу.

При цьому, зокрема, умови оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади на момент виникнення спірних правовідносин були врегульовані Постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 (далі по тексту також - Постанова № 268).

Вказаною Постановою № 268 керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови (у тому числі центральних органів виконавчої влади, до яких відноситься Відповідач), у межах затвердженого фонду оплати праці було надано право, окрім іншого, здійснювати преміювання працівників відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи. Конкретні умови, порядок та розміри преміювання працівників визначаються у положенні про преміювання відповідного органу.

Отже, у взаємозв`язку наведених норм Закону № 889-VIII та Постанови № 268 суд дійшов висновку, що здійснення преміювання є правом керівника відповідного державного органу, а не його обов`язком. Таким чином, Відповідач не ніс перед Позивачем обов`язку щомісячного преміювання, оскільки премія є додатковою стимулюючою виплатою та напряму залежить від особистого внеску в загальний результат роботи державного органу.

Окрім того, відповідно до розділу 4 Положення про преміювання працівників апарату Державної фіскальної служби України, затвердженого наказом ДФС України від 09.12.2015 № 973, розмір щомісячної премії залежить від особистого внеску працівника в загальний результат роботи ДФС України з урахуванням таких критеріїв, як: ініціативність у роботі; якість виконання завдань; терміновість виконання завдань, виконавська дисципліна; виконання додаткового обсягу завдань; трудова дисципліна (пункт 4.1.).

При цьому, пунктом 4.9. вказаного Положення передбачено, що за період відпусток (основної, додаткової та інших, передбачених законодавством), тимчасової непрацездатності та в інших випадках, коли згідно із законодавством виплата проводиться із розрахунку середньої заробітної плати, місячна премія не нараховуються.

Натомість, як вже зазначалося раніше та підтверджується матеріалами справи, Позивач у період з серпня 2016 року по лютий 2017 року, кожного місяця перебувала у відпусті та/або на лікарняному, фактично відпрацювавши робочі дні лише у грудні 2017 року, що додатково підтверджує правомірність дій Відповідача щодо не нарахування Позивачу премії у відповідний період.

Більше того, як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 №1380/5 (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Дискреційні повноваження в більш звуженому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Натомість, суд не може підміняти державний орган та, зокрема, давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження Відповідача щодо вирішення питання про преміювання є його виключною компетенцією, тож вимоги Позивача щодо зобов`язання ДФС України вирішити питання про преміювання Позивача є формою втручання в дискреційні повноваження Відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, тож у взаємозв`язку з вищенаведеним задоволенню не підлягає.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя П.О. Григорович

Судді Є.В. Аблов

І.В. Смолій