Справа № 440/406/21
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2021-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2021 року м. ПолтаваСправа № 440/406/21

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Супруна Є.Б., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу №440/406/21 за позовом ОСОБА_1 до Карлівської міської ради Полтавської області про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

20 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Карлівської міської ради Полтавської області (надалі - відповідач, Карлівська міська рада), в якому просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.12.2018 по 29.12.2020, а також нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

В якості підстави для звернення до суду заявниця вказує на обставини порушення її права на отримання від роботодавця усіх сум при звільненні, внаслідок чого та на підставі ст. 117 КЗпП України у такого працівника виникає право на відшкодування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а також на отримання компенсації за Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

Ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 25.01.2021 позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Після усунення недоліків, ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 03.02.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

26.02.2021 до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач частково визнав позов, оскільки не заперечує права ОСОБА_1 на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки (7 570,45 грн) в порядку ст. 117 КЗпП України, що становить 169 841,40 грн. Однак вважає, що розмір такого відшкодування суд повинен зменшити до 1 966,19 грн, взявши до уваги загальний обсяг несвоєчасно виплаченої компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки та здійснити приблизну оцінку розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні на підставі даних Національного баку України про середньозважені ставки за кредитами. При цьому відповідач не погоджується з вимогою позивача про виплату компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не належить до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури (а.с.48-53).

У відповіді на відзив позивач вказує на те, що період затримки розрахунку при звільненні визначається в календарних, а не робочих днях, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 29.01.2020 у справі №440/4332/18. При цьому, вказана відповідачем справа Верховного Суду №716/9584/15-ц стосується цивільних відносин і вона не є аналогічною до даної справи, ніяким чином не може бути застосована до справи щодо звільнення з публічної служби. Розрахунок відповідача, на переконання позивача, суперечить усім нормам матеріального та процесуального права, є його вигадкою та не може бути взятий до уваги при прийнятті рішення у справі. Що стосується компенсації втрати частини доходу, то дана позовна вимога не має жодного відношення до середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки заявлена щодо виплати компенсації за дні невикористаної відпустки лише 30.12.2020 за 2016 рік (а.с. 60-64).

Розгляд даної справи, відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

За даними трудової книжки позивача суд встановив, що у період з 14.07.2008 по 29.02.2016 ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Карлівською міською радою на різних посадах (а.с. 8-14).

29.02.2016 розпорядженням міського голови позивача було звільнено з посади спеціаліста І категорії з економічних питань відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Однак рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 21.12.2017 у справі №531/1230/17 ОСОБА_1 поновлено на посаді спеціаліста І категорії з економічних питань Карлівської міської ради з 01.03.2016 (а.с. 29-35).

На виконання рішення суду розпорядженням в.о. Карлівського міського голови від 06.12.2018 №180 "Про поновлення на роботі" позивача поновлено на посаді спеціаліста І категорії з економічних питань Карлівської міської ради з 01.03.2016 (а.с. 7).

Іншим наказом відповідача від 06.12.2018 №184 "Про звільнення ОСОБА_1 " відповідно до п. 9 ст. 36, ст. 38 КЗпП України, ст. 20 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" ОСОБА_1 звільнено з посади спеціаліста І категорії з економічних питань, за власним бажанням, як таку, що пройшла конкурс та працює на іншій посаді з 02.10.2016 (а.с. 7).

На момент звільнення з роботи в Карлівській міській раді позивач мала право на отримання 23 календарних днів відпустки, в тому числі 18 календарних днів основної відпустки та 5 додаткової, які ОСОБА_1 фактично не використала, при цьому роботодавець не виплатив їй компенсацію за невикористані дні відпустки.

Оскільки належні при звільненні кошти відповідачем виплачено не було, то 18.12.2018 вона звернулася з вимогою про виплату належних їй сум (а.с. 15), проте відповіді так і не отримала, після чого звернулася до суду за захистом свого порушеного права.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 04.02.2020 у справі №440/1064/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Карлівської міської ради про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати було задоволено частково. Стягнуто з Карлівської міської ради на користь ОСОБА_1 компенсацію за 23 календарні дні невикористаної відпустки в розмірі 7570,45 грн. Зобов`язано Карлівську міську раду нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 07.12.2018 по день фактичного розрахунку. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 24-28).

За наслідками апеляційного перегляду, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 17.12.2020 у справі №440/1064/19 рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.02.2020 скасовано в частині задоволення позову про зобов`язання Карлівської міської ради нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 07.12.2018 по день фактичного розрахунку. Прийнято в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.02.2020 залишено без змін (а.с. 15-23).

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що після отримання компенсації за 23 календарні дні невикористаної відпустки в розмірі 7 570,45 грн позивачка не позбавлена права на звернення до суду з позовом щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

На виконання даного судового рішення, лише 30.12.2020 відповідачем була виплачена компенсація за 23 календарні дні невикористаної відпустки в розмірі 6 094,21 грн (присуджена сума за вирахуванням податків та обов`язкових платежів), що підтверджується випискою з банку (а.с. 5).

Позивач вважає, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З цієї підстави позивач звернулася до суду з даним позовом, прохаючи суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.12.2018 по 29.12.2020, визначивши його в сумі 244 229,30 грн, а також нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходу у вигляді компенсації за дні невикористаної відпустки у зв`язку з порушенням термінів її виплати на підставі Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

Вирішуючи даний публічно-правовий спір по суті, суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У силу положень статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи.

Як свідчать встановлені судом обставини справи, при звільненні ОСОБА_1 з роботи 06.12.2018 відповідач не виплатив їй компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпустки, факт чого підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили, у справі №440/1064/19.

Лише 30.12.2020 відповідач здійснив зарахування на банківський рахунок позивача суми заборгованості у розмірі 6094,21 грн, факт чого підтверджується наданою позивачем випискою з власного рахунку (а.с. 5).

Таким чином, період затримки остаточного розрахунку у даному випадку окреслюється рамками з 06.12.2018 по 29.12.2020.

Однак для розрахунку компенсації, передбаченої статтею 117 КЗпП України, цей період слід обчислювати лише з 19.12.2018, як це передбачено правилом статті 116 КЗпП України, відповідно до якого, якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Як свідчать встановлені у даній справі обставини, ОСОБА_1 розпорядженням в.о. Карлівського міського голови від 06.12.2018 №180 "Про поновлення на роботі" була поновлена на посаді спеціаліста І категорії з економічних питань Карлівської міської ради з 01.03.2016. Цього ж дня іншим наказом відповідача від 06.12.2018 №184 "Про звільнення ОСОБА_1 " вона була звільнена з посади спеціаліста І категорії з економічних питань за власним бажанням (а.с. 7). Звідси очевидним є висновок про те, що ОСОБА_1 в день звільнення не працювала на посаді спеціаліста І категорії з економічних питань Карлівської міської ради. Саме у зв`язку з цим 18.12.2018 нею й була подана заява від 18.12.2018 з вимогою до Карлівської міської ради виплатити компенсацію за невикористану відпустку (а.с. 15), з дня наступного від дня подачі якої і має обчислюватися строк для розрахунку компенсації.

Відтак, у ОСОБА_1 виникло право на компенсацію, передбачену статтею 117 КЗпП України, за період з 19.12.2018 по 30.12.2020, тобто за 743 календарних дні.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Суд встановив, що на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 17.12.2020 у справі №440/1064/19 відповідачем 30.12.2020 на рахунок позивача здійснено зарахування суми компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки у розмірі 6 094,21 грн (без вирахування податків і зборів - 7 570,45 грн), про що свідчить надана позивачем виписка з банківського рахунку в АТ КБ "Приватбанк" (а.с. 5).

Велика Палата Верховного Суду у вже згаданій постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц зазначає, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було б передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за грудень 2018 року - грудень 2020 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою забезпечення рівня свого життя.

Так, згідно з інформацією, розміщеною на офіційному сайті Національного банку України ( ІНФОРМАЦІЯ_1 середній розмір процентних ставок по кредитам за період з грудня 2018 року по грудень 2020 року складає 17,67% річних або 0,05% за день (17,67%/365).

Відтак, з урахуванням розміру компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки у сумі 7 570,45 грн, виплата якої прострочена відповідачем, приймаючи до уваги тривалість затримки у днях з 19.12.2018 по 30.12.2020, що складає 743 календарних дні та з урахуванням розміру середньозважених ставок за кредитами в річному обчисленні за період грудень 2018 року - грудень 2020 року, суд визначає обсяг відповідальності відповідача за несвоєчасний розрахунок з позивачем в еквівалентній сумі, яка становить 2 812,42 грн (7 570,45 грн х 37,15% (0,05% х 743)).

Тож враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, обрати міру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, у розмірі 2812,42 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників, а також визначена не за весь період заборгованості відповідача перед позивачем по виплаті компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки, а лише в межах строку у період з 19.12.2018 по 30.12.2020.

Суд зауважує, що присуджена сума є доходом працівника, який підлягає оподаткуванню.

З огляду на вищевикладене, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача суд вважає необхідним визнати протиправною бездіяльність Карлівської міської ради Полтавської області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2 812,42 грн з вирахуванням обов`язкових податків та зборів, яке має здійснити податковий агент при нарахуванні відповідних виплат бенефіціару.

Вирішуючи позовну вимогу щодо зобов`язання Карлівської міської ради нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, суд виходить з такого.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (надалі - Закон №2050-III) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (надалі - Порядок №159) для реалізації цілей та завдань вищевказаного Закону.

Так, стаття 1 Закону №2050-III визначає, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону №2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру.

Пунктом 2 Порядку №159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Згідно з пунктом 3 Порядку №159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат); соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо); стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).

Отже, основною умовою для виплати громадянину компенсації передбаченої статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком № 159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Відповідно до п. 4 Порядку №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Тобто, компенсації підлягають нараховані грошові доходи, зазначені у пункті 3 Порядку №159, разом із сумою індексації, у разі затримки їх виплати на один і більше календарних місяців.

Отже, виникненню права на отримання сум компенсації за Законом №2050-ІІІ передує подія нарахування суми доходу, яким у даному випадку є компенсація за 23 календарні дні невикористаної відпустки в розмірі 6 094,21 грн (7 570,45 грн без вирахування податків та обов`язкових платежів).

Як свідчать встановлені у даній справі обставини, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 04.02.2020 у справі №440/1064/19, яке набрало законної сили 17.12.2020, крім іншого стягнуто з Карлівської міської ради на користь ОСОБА_1 цю компенсацію за 23 календарні дні невикористаної відпустки в розмірі 7 570,45 грн.

А вже 30.12.2020 Карлівською міською радою, як про це стверджує сама позивачка, їй було виплачено присуджену компенсацію за невикористану відпустку.

Отже, з моменту набрання судовим рішенням законної сили (17.12.2020) і до моменту фактичної виплати (30.12.2020) минуло менше місяця. До цього моменту, нарахування компенсації за невикористану відпустку, як одна з необхідних умов для виникнення права на отримання компенсації втрати частини доходів за Законом №2050-ІІІ (постанова Верховного Суду від 23.12.2020 у справі №807/1525/16), відповідачем не здійснювалося.

Таким чином право на отримання компенсації, передбаченої статтею 2 Закону №2050-ІІІ, у позивача не виникло.

Відтак, позов у частині вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати й виплатити компенсацію втрати частини доходу належить залишити без задоволення, а позов у цілому - задовольнити частково.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Факт сплати позивачем судового збору у розмірі 3350,00 грн підтверджується квитанцією АТ КБ "Приватбанк" №0.0..1 від 28.01.2021, з яких 2 442,00 грн за вимоги щодо стягнення середнього заробітку за весь період затримки, та 908,00 грн - за вимогу щодо компенсації втрати частини доходу (а.с. 40-41).

Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено частково, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають присудженню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Карлівської міської ради у сумі пропорційній до задоволеної частини позовних вимог, яка становить 28,08 грн (2 442,00 грн х 1,15%).

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Карлівської міської ради Полтавської області про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Карлівської міської ради Полтавської області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язати Карлівську міську раду Полтавської області (вул. Полтавський шлях, 54, м. Карлівка, Полтавська область, 39500, ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за період з 19.12.2018 по 30.12.2020 (у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні) у розмірі 2 812 (дві тисячі вісімсот дванадцять) грн 42 коп. з вирахуванням обов`язкових податків та зборів.

В решті вимог - позов залишити без задоволення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Карлівської міської ради Полтавської області (вул. Полтавський шлях, 54, м. Карлівка, Полтавська область, 39500, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) частину витрат зі сплати судового збору у сумі 28 (двадцять вісім) грн 08 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання судового рішення.

Суддя Є.Б. Супрун