Справа № 380/8962/20
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2021-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/8962/20 пров. № А/857/4696/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційні скарги Державної судової адміністрації України та Львівського апеляційного суду на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року, прийняте суддею Сакалош В.М. у місті Львові, у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського апеляційного суду, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулася з адміністративним позовом до Львівського апеляційного суду про визнання протиправними дій Львівського апеляційного суду щодо нарахування та виплати судді ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 25 серпня 2020 року із застосуванням щомісячного обмеження розміру суддівської винагороди, передбаченого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»; зобов`язання провести донарахування суддівської винагороди та здійснити виплату за період з 18 травня 2020 року по 31 липня 2020 року у відповідності до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», без застосування обмеження передбаченого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», з урахуванням раніше сплачених сум та з відрахуванням обов`язкових податків та зборів; допущення до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року позов задоволено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з 18 квітня 2020 року суддівська винагорода нарахована та виплачена позивачу з урахуванням обмежень, встановлених зазначеним Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», що не заперечується сторонами.

Однак, рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року №553-ІХ.

В силу приписів частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України до спірних правовідносин суд застосовує частину другу статті 130 Конституції України, а тому розмір суддівської винагороди належить визначати відповідно до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII без застосування будь-яких обмежень, що не передбачені цим Законом та не застосовує до спірних правовідносин статтю 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Оскільки, позивач просить суд стягнути з відповідача недоплачену суму суддівської винагороди за період з 18 травня 2020 року по 31 липня 2020 року, то рішення суду в межах суми стягнення за один місяць слід звернути до негайного виконання.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Державна судова адміністрація України та Львівський апеляційний суд подали апеляційні скарги. Вважають, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги Державна судова адміністрація України звертає увагу на те, що не була залучена до участі у даній справі. Разом з тим, оскаржуване судове рішення безпосередньо впливає на права, свободи та інтереси та (або) обов`язки ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення Львівського апеляційного суду.

Крім того, виключно Законом України про Державний бюджет України визначаються будь які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Відтак, з 18.04.2020 року відповідач не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

За змістом ст. 152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення.

Таким чином, з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року положення частин першої, третьої ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» були чинними і на підставі них здійснювалось нарахування та виплата суддівської винагороди.

Відтак, рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 не може вплинути на спірні правовідносини, оскільки такі виникли після його прийняття (маються покликання на позиції Верховного Суду, викладені в ухвалі від 23.01.2019 року у справі №820/2462/17, у постановах від 25.07.2019 року у справі №804/3790/17, від 23.12.2019 року у справі №814/1274/17.

Крім того, звертає увагу на те, що дану справу слід було розглядати в порядку загального позовного провадження.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

Львівський апеляційний суд в апеляційній скарзі зазначає, що з огляду на характер спірних правовідносин, складність справи, а також той факт, що предметом позову є нарахування і виплата суддівської винагороди за період, коли позивач займав відповідальне становище, ця справа не належить до справ незначної складності.

Крім того, ст. 236 КАС України визначено підстави для розгляду справ за правилами спрощеного позовного провадження, жодна з яких не стосується предмету позову, заявленого позивачем у даній справі. Відтак, суд першої інстанції безпідставно розглянув дану справу за правилами спрощеного позовного провадження, що є підставою для скасування рішення.

Звернута увага на те, що виконання судових рішень, ухвалених на користь судів, здійснюється за рахунок коштів бюджетної програми, головним розпорядником якої є ДСА України, у межах передбачених асигнувань на відповідний бюджетний період. Відтак, на думку апелянта, ДСА України слід залучити до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Також покликається на те, що ні на законодавчому рівні, ні у рішенні Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 не визначено джерело та порядок виплати грошової компенсації недоотриманих суддями сум суддівської винагороди за час дії ч. 1 ч.3 ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Зазначає, що Львівський апеляційний суд діяв у межах наданих повноважень. Рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 не може вплинути на спірні правовідносини, оскільки такі виникли після його прийняття.

В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229, ст.313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Указом Президента України «Про призначення суддів» від 11.11.2002 року №1001/2002 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Городоцького районного суду Львівської області строком на п`ять років.

Постановою Верховної Ради України від 18.09.2008 року №528/ІV позивача обрано на посаду судді Городоцького районного суду Львівської області безстроково.

24.04.2018 року ОСОБА_1 пройшла кваліфікаційне оцінювання суддів і рішенням ВККСУ визнана такою, що відповідає займаній посаді.

Рішенням Вищої Ради Правосуддя від 23.08.2018 року №_2699/0/15-18 ОСОБА_1 переведено на посаду судді Львівського апеляційного суду.

Наказом голови Львівського апеляційного суду від 02.10.2018 року безстроково, встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 50% посадового окладу.

Стаж судді, який дає ОСОБА_1 право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 01.09.2020 року становить 20 років 07 місяців 08 днів.

З матеріалів справи вбачається, що за період з 01.01.2020 року по 31.03.2020 року ОСОБА_1 була нарахована та виплачена суддівська винагорода для розміру якої був використаний посадовий оклад виходячи із 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб з урахуванням регіонального коефіцієнту 1.2, доплати за вислугу років в розмірі 50% від посадового окладу.

Як зазначає ОСОБА_1 під час нарахування їй суддівської винагороди з 18.04.2020 року Львівським апеляційним судом, протиправно, на її думку, було застосовано обмеження передбачене частиною третьою статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» зі змінами та доповненнями внесеними Законом України №553-ХІ від 13.04.2020 року.

02.10.2020 року ОСОБА_1 звернулася до Львівського апеляційного суду із заявою, згідно з якою просила провести перерахунок та виплату її суддівської винагороди за період з 18.04.2020 року по 01.09.2020 року (дата відрахування позивача із штату Львівського апеляційного суду, у зв`язку з поданням заяви про відставку) у повному обсязі, згідно ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» без застосування обмежень встановлених ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

На означену заяву, листом від 07.10.2020 року №10.04/9/2020 Львівський апеляційний суд повідомив ОСОБА_1 що не може провести перерахунок та виплату суддівської винагороди за період з 18.04.2020 року по 01.09.2020 року, оскільки на даний час відсутні кошторисні призначення.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII).

Відповідно до частини першої статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відтак, виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402-VIII й норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.

З 30 вересня 2016 року набрали чинності зміни, внесені до Конституції України згідно із Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII).

Цим Законом, з-поміж іншого, статтю 130 Основного Закону України викладено в новій редакції, текст якої зазначено вище. У контексті спірних правовідносин потрібно наголосити, що Конституція України у редакції Закону № 1401-VIII вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що «розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій».

З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII, які у поєднанні (системному зв`язку) дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій.

Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону № 1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України.

Зміни до цього Закону в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у період, про який мовиться у позовній заяві не вносилися, тож законних підстав для обмеження її виплати (десятьма прожитковими мінімумами) не було.

Водночас 13 квітня 2020 року Верховною Радою України прийнято Закон № 553-ІХ, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29, а саме: «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)».

Зазначений Закон набрав чинності 18 квітня 2020 року, тобто саме з цього часу, як це встановлено судом першої інстанції, суддівська винагорода відповідачем не виплачувалась позивачам у розмірі, визначеному статтею135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Щодо Закону № 553-ІХ (яким внесено зміни до Закону № 294-ІХ, зокрема доповнено його статтею 29 (пункт 10 розділу І Закону № 553-ІХ), то у вимірі наведених вище міркувань та правового регулювання спірних відносин колегія суддів зазначає, що цей Закон, позаяк він не є законом про судоустрій, ним чи іншим законом не вносилися зміни до Закону № 1402-VIII (стосовно розміру суддівської винагороди), не може встановлювати розміру винагороди судді. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом № 553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону № 1402-VIII.

Колегія суддів, у доповнення до написаного вище, вважає за потрібне зазначити, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону № 1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ). Ще раз підкреслюємо, що Основний Закон України має найвищу юридичну силу, тож «спеціальність» Закону № 1402-VIII, зокрема його статті 135, що спирається передусім на конституційні положення частини другої статті 130 і є своєрідним її «продовженням», у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний закон з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх).

Зауважимо також, що Закон № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій статті 95 Конституції України та деталізовані у БК України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України). У межах касаційного перегляду судових рішень в цій справі колегія суддів звертає на нього увагу у сукупності з іншою аргументацією, про яку мовиться вище.

Зважаючи на вказане, колегія суддів констатує, що обмеження виплати позивачеві, починаючи з 18 квітня 2020 року, суддівської винагороди (розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів) на підставі статті 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ;) було неправомірним. Тому правильним є висновок суду першої інстанції про обґрунтованість доводів позивача в цій частині.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 березня 2021 року у справі № 340/1916/20.

Слід зауважити, що Конституційний Суд України у Рішенні від 28.08.2020 року у справі №10-р/2020 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-IX зі змінами; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-IX.

Так, за приписами статті 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII від 02.06.2016 року, фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України. Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України. Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком щодо Верховного Суду, Вищої ради правосуддя, апеляційної палати вищого спеціалізованого суду, а також у цілому щодо апеляційних, місцевих судів. Видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку. Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році.

Слід зауважити, що обмежуючи розмір суддівської винагороди шляхом внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», всупереч вимогам частини другої статті 130 Конституції України та статті 135 Закону №1402-VIII, а також юридичній позиції Конституційного Суду щодо незалежності суддів, законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, виконуючи вимоги Бюджетного кодексу України та Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», вимушені вчиняти дії, що порушують права та гарантії суддів.

Необхідність виконання розпорядником бюджетних коштів, вимог чинного законодавства, не змінює правової природи таких дій, що за своєю суттю мають ознаки протиправності, оскільки порушують конституційні гарантії суддів.

Стосовно доводів апелянтів про необхідність розгляду цієї справи за правилами загального позовного провадження потрібно зауважити таке. Ця справа у розумінні частини шостої статті 12 КАС України не належить до справ незначної складності. Водночас така її характеристика автоматично не відносить її до тієї категорії справ, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до частини першої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

За частиною другою статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно з частиною третьою статті 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Отож, за загальним правилом, будь-яка справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, окрім тих, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження (їх визначено частиною четвертою статті 12, частиною четвертою статті 257 КАС України).

Ця справа не належить до категорії справ, які не можуть розглядатися за правилами спрощеного провадження у значенні згаданих статей, водночас суд (першої інстанції), беручи до уваги передбачені частиною третьою статті 257 КАС України чинники, може розглянути її за правилами загального позовного провадження, якщо дійде такого висновку.

Резюмуючи зазначимо, що розгляд цієї справи за правилами спрощеного провадження не вплинув на результат апеляційного перегляду оскарженого судового рішення.

Відтак, вірним є висновок суду першої інстанції про те що, в силу приписів частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України до спірних правовідносин суд застосовує частину другу статті 130 Конституції України, а тому розмір суддівської винагороди належить визначати відповідно до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII без застосування будь-яких обмежень, що не передбачені цим Законом та не застосовує до спірних правовідносин статтю 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Таким чином, позивач має право на отримання суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 25 серпня 2020 року у розмірі, передбаченому статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а тому викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню повністю.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційні скарги Державної судової адміністрації України та Львівського апеляційного суду залишити без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі 380/8962/20- без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 04.06.2021 року.