Справа № 120/1133/21-а
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2021-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1133/21-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Дончик В.В.

Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П.

25 травня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Драчук Т. О. Ватаманюка Р.В. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Аніщенко А.О.,

представника позивача: Долиняного С.В.,

відповідача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства "Україна" на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом Фермерського господарства "Україна" до Приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Тимощука Володимира Вікторовича, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Адама Україна" про визнання протиправними та скасування постанов,

В С Т А Н О В И В :

в лютому 2020 року ФГ «Україна» звернулось до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Тимощука Володимира Вікторовича, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Адама Україна", в якому просило визнати протиправними та скасувати постанов від 28.01.2021:

- про відкриття виконавчого провадження №64319829 з виконання виконавчого напису 1965 від 18.12.2020 року, виданого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенко Юрієм Дмитровичем;

- про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №64319829;

- про арешт майна боржника у виконавчому провадженні №64319829.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19.03.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення адміністративного позову. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Зокрема, апелянт зазначає, що у постанові про відкриття виконавчого провадження від 28.01.2021, приватний виконавець не зазначив обов`язок боржника подати декларацію про доходи, що є порушенням ч.5 ст.26 Закону України "Про виконавче провадження", що судом першої інстанції невірно застосовано. Також зазначає, що при відкритті виконавчого провадження приватний виконавець невірно зазначив вимоги виконавчого напису, що призвело до перекручення та зазначення у постанові про арешт майна недостовірниї даних, тобто даних які відсутні у виконавчому написі, а саме зазначає п.5 Аграрної розписки, а не п.50, оскільки п.5 товарної аграрної розписки визначає ціну розписки, що в свою чергу призводить до того що виконавець змінює одну безспірну вимогу на іншу.

Апелянт посилається на те, що постанови відповідача від 28.01.2021 у виконавчому провадженні №64319829 видано на підставі виконавчого напису, стягнення щодо якого зупинено відповідно до ухвали Господарського суду Вінницької області від 30.12.2020 у справі №902/1264/21, якою було заборонено вчиняти будь-які дії за виконавчим написо від 18.12.2020 №1965, тобто станом на момент відкриття виконавчого провадження з подальшим накладенням арешту на майно та визначення мінімальних витрат, будь-які дії за виконавчим написом заборонено згідно вказаної ухвали, що прямо вказує на протиправність постанов приватного виконавця від 28.01.2021.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Відповідач заперечив проти апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, 20.02.2020 року між ФГ «Україна» та ТОВ «Адама Україна» підписано договір поставки №AVD_UKR_1/20. Одночасно, з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором поставки ФГ «Україна» видано товарну аграрну розписку, засвідчену приватним нотаріусом Вінницького нотаріального округу Посвятенком Ю.Д. та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за №338.

25.06.2020 ФГ «Україна» та ТОВ «Адама Україна» підписано додаткову угоду №1 до Договору поставки №AVD_UKR_1/20 від 20.02.2020, якою змінено строки поставки, кількість та вартість товару.

18.12.2020 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенко Ю.Д., на підставі аграрної розписки від 20.02.2020, вчинено виконавчий напис № 1965 про звернення стягнення на заставне майно.

28.01.2021 ТОВ «Адама Україна» звернулось до приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Тимощука В.В. із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису №1965 від 18.12.2020.

28.01.2021 відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №64319829 з примусового виконання виконавчого напису № 1965 від 18.12.2020 про витребування у боржника ФГ «Україна» шляхом передачі предмету застави на користь стягувача ТОВ «Адама Україна» кукурудзи 3 класу, врожаю 2020 року у кількості 7040,976 т.

Одночасно, відповідачем винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 650 грн.

Крім того, 28.01.2021 відповідачем винесено постанову, якою накладено арешт на майно ФГ «Україна», а саме: 7040,976 т. кукурудзи 3 класу, врожаю 2020 року, вирощеної на земельних ділянках, зазначених в п. 50 Товарної аграрної розписки, посвідченої 20.02.2020 року, номер за реєстром 338, приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенком Ю.Д., дата реєстрації в Реєстрі аграрних розписок 20.02.2020 року, номер запису 3067.

Вважаючи постанови приватного виконавця протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач діяв в межах та в спосіб, що передбачений чинним законодавством України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо постанови відповідача про відкриття виконавчого провадження №64319829 з виконання виконавчого напису 1965 від 18.12.2020, виданого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенко Ю.Д., слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 1 Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В силу положень ч. 1 ст. 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (далі Закон №1403-VIII).

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону № 1403-VIII завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Частиною першою статті 26 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Положення частини першої статті 3 Закону №1404-VIII говорять, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих написів нотаріусів.

Стаття 4 Закону України № 1404-VIII визначає вимоги до виконавчого документа.

Частина 1 цієї статті говорить, що у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;

4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);

5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;

6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Отже, послідовність дій виконавців під час вчинення виконавчих дій визначена Законом України "Про виконавче провадження".

В той же час, частиною 4 статті 4 Закону України № 1404-VIII передбачено підстави для повернення виконавчого документа без прийняття до виконання органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем стягувачу.

Суд зауважує, що Закон №1404-VIIІ є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій. Натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція), розробленою відповідно до законів № 1403 і № 1404, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону № 1404 підлягають примусовому виконанню.

Положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог вказаних законів, та такі, що не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.

Відповідно до п.3 Розділу ІІІ Інструкції, заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа.

Згідно п. 4 Розділу ІІІ цієї Інструкції, виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону, про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред`явлення виконавчого документа.

Таким чином, законом визначено чіткий перелік підстав для повернення виконавчого документа стягувачу на етапі вирішення питання про відкриття виконавчого провадження та випадки, за наявності яких виконавець не може прийняти до виконання поданий йому виконавчий документ.

У ході судового розгляду встановлено, що спірна постанова про відкриття виконавчого провадження винесена приватним виконавцем 28.01.2021 на підставі заяви ТОВ "Адама України" про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису № 1965 від 18.12.2020 про витребування у боржника ФГ «Україна» шляхом передачі предмету застави на користь стягувача ТОВ «Адама Україна» кукурудзи 3 класу, врожаю 2020 року у кількості 7040,976 т.

Із матеріалів справи встановлено, що виконавчий документ відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», положенням законодавства щодо оформлення виконавчих написів, тому судом не вставлено підстав, визначених ч.4 ст.4 Закону №1404-VIIІ, за наявності яких виконавчий документ міг бути повернутий без прийняття до виконання.

Разом з тим, п. 5 Розділу ІІІ Інструкції говорить, що у разі відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що при відкритті виконавчого провадження №64319829 відповідач діяв у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження» та підстав для повернення виконавчого документу стягувачу на час відкриття виконавчого провадження не мав.

Доводи апелянта про те, що так як відповідач в постанові про відкриття виконавчого провадження не зазначив обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно, така постанова є протиправною та підлягає скасуванню, колегія суддів відхиляє, оскільки відсутність у постанові про відкриття виконавчого провадження таких відомостей, на переконання суду, ніяким чином не порушує права чи свободи позивача (боржника у виконавчому провадженні), та не обумовлює ознаки протиправності такої постанови.

Також, колегія суддів вважає правомірною постанову відповідача про арешт майна боржника у виконавчому провадженні №64319829, оскільки відповідно до ч.2 ст. 56 Закону №1404, постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Колегія суддів зазначає, що заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем є одним із заходів примусового виконання рішення.

Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Згідно абзацу 2 ч. 3 Розділу ХІ Інструкції, постанова про арешт майна боржника, яке є предметом застави аграрної розписки, виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, відповідач керуючись положеннями статті 56 Закону №1404, під час відкриття виконавчого провадження № 64319829 обгрунтовано виніс постанову від 28.01.2021 року про арешт майна боржника.

Отже, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання протиправною та скасування постанови про арешт майна боржника з огляду на похідний характер.

Щодо доводів апелянта про те, що відповідач при відкритті виконавчого провадження невірно зазначив вимоги виконавчого напису, що призвело до перекручення та зазначення у постанові про ареш майна недостовірних даних, тобто даних які відсутні у виконавчому написі, а саме замість «п.50 цієї Аграрної розписки» зазначено «п. 5 цієї Аграрної розписки», то колегія суддів зауважує, що дана арифметична помилка ніяким чином не змінює спосіб виконання виконавчого документа з витребування майна на стягнення коштів, оскільки у постанові про арешт майна зазначено, що арешт накладається на «врожай іншої сільськогосподарської продукції на земельних ділянках», а не на кошти боржника.

Разом з тим, дана помилка виправлена постановою відповідача від 09.03.2021 про виправлення помилки у процесуальному документі, а саме внесено зміни (доповнення) в автоматизованій системі виконавчого провадження замість «...п.5 цієї Аграрної розписки…» зазначено «… п.50 цієї Аграрної розписки...», що прямо узгоджується з положеннями п. 14 розділу ІІ Інструкції.

Обгрунтовуючи протиправність постанови про розмір мінімальних витрта виконавчого провадження №64319829, то позивач зазначає, що в постанові про стягнення розміру мінімальних витрат з боржника, повинен містити розрахунок та порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця, що в даному випадку відсутнє.

Так, колегія суддів зазначає, що згідно положень п.2 розділу VI Інструкції, витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.

Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про:

відкриття виконавчого провадження;

стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується);

стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується);

стягнення витрат виконавчого провадження;

закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).

Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження:

виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари);

пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).

В той же час, пунктом 1 частини 5 статті 27 Закону №1404 визначено, що виконавчий збір не стягується 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню.

Згідно абзацу 1 ч. 3 Розділу ХІ Інструкції виконавчі написи, вчинені на аграрних розписках, підлягають негайному виконанню.

Таким чином, вищевказані доводи позивача є безпідставними, оскільки виконавчий збір за примусове виконання виконавчого напису, вчиненого на аграрних розписках не стягується.

Отже, постанова відповідача від 28.01.2021 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №64319829 є обгрунтованою та скасуванню не підлягає.

Також у апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що відповідачем при винесенні оскаржуваних постанов не було враховано ухвалу Господарського суду Вінницької області від 30.12.2020 у справі №902/1264/21, якою було заборонено вчиняти будь-які дії за виконавчим написом від 18.12.2020 №1965, тобто станом на момент відкритті виконавчого провадження від 28.01.2021 з подальшим накладенням арешту на майно та визначенням мінімальних витрат, вчиняти будь-які дії за виконавчим написом заборонено.

Стосовно вказаних доводів слід зазначити, що існування ухвали Господарського суду Вінницької області у справі №902/1264/20 про зупинення стягнення на підставі виконавчого напису №1965 від 18.12.2020 не є підставою встановленою законом для повернення виконавчого документу або винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Крім того, згідно частини 2 статті 34 Закону №1404-VIII, виконавець не пізніше наступного робочого дня, коли йому стало відомо про обставини, зазначені в частині першій цієї статті, а з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, - у день надіслання виконавчого документа до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, зупиняє вчинення виконавчих дій, про що виносить відповідну постанову.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 34 Закону №1404-VIII, виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

Частина 1 статті 35 Закону №1404 говорить, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у випадках, передбачених пунктами 1, 4, 6, 8, 11 частини першої статті 34 цього Закону, до закінчення строку дії зазначених обставин, а у випадках, передбачених пунктами 2, 3 і 5 частини першої статті 34 цього Закону, - до розгляду питання по суті.

При цьому, аналіз положень Закону №1404-VIII свідчить про те, що на послідовність дій виконавця, під час відкриття виконавчого провадження, не впливає наявність обставин, за якими цей Закон пов`язує обов`язкове зупинення виконавчого провадження.

Іншими словами, навіть за наявності визначених ч. 1 статті 34 Закону №1404-VIII обставин, що обумовлюють підстави для зупинення виконавчого провадження, виконавець на стадії прийняття виконавчого документу до виконання зобов`язаний відкрити виконавче провадження з одночасним арештом коштів боржника, як захід забезпечення реальної можливості подальшого виконання, лише після чого, можливе прийняття постанови про зупинення виконавчого провадження.

Тобто, наявність ухвали Господарського суду Вінницької області про зупинення стягнення на підставі виконавчого напису №1965 від 18.12.2020 не може бути перешкодою для відкриття виконавчого провадження, однак, надалі, є підставою для можливого прийняття постанови про зупинення виконавчого виконавчого провадження.

Як встановлено судом, 05.02.2021 на адресу відповідача надійшла заява ФГ «Україна», у якій останній просить зупинити виконавчі дії у виконавчому провадженні № 64319829, оскільки ухвалою Господарського суду Вінницької області від 30.12.2020 у справі № 902/1289/20 зупинено стягнення на підставі виконавчого напису, вчиненого 18.12.2020 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенком Ю.Д. та зареєстрованого в реєстрі за №1965.

В той же день, 05.02.2021 відповідачем винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій до розгляду питання по суті.

Отже, з наведеного вбачається, що відповідач діяв в межах та в спосіб, що передбачений чинним законодавством України.

Разом з тим, слід зазначити, що ухвалою Господарського суду Вінницької області від 25.03.2021 у справі №902/1264/20 скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 30.12.2020.

Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дішйов висновку, що приймаючи оскаржувані постанови приватний виконавець Тимощук В.В. діяв правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі, нормами Закону України "Про виконавче провадження", а відтак, підстави для задоволення позовних вимог ФГ «Україна» відсутні.

Також, слід зазначити, що згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Гарантоване статтею 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право - конкретизоване у законах України.

Аналогічну ідею закріплено Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Стаття 13 Конвенції під назвою "Право на ефективний засіб юридичного захисту" вказує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, звертаючись до суду, сторона виконавчого провадження зобов`язана обґрунтувати, а суд, в свою чергу, зобов`язаний встановити, яке саме право скаржника, як сторони виконавчого провадження порушено та підлягає захисту. Саме по собі порушення виконавцем норм законодавства, на переконання суду, ще не є достатньою підставою для задоволення адміністративного позову.

Таким чином, якщо виконавець порушив встановлений порядок вчинення виконавчих дій, проте при цьому не порушив права позивача (боржник не обґрунтував, а суд не встановив порушення прав саме боржника, а не будь-якої іншої особи), то така позовна заява задоволенню не підлягає.

Разом з тим, позивачем не зазначено, а судом не встановлено, які його права чи свободи, як боржника у виконавчому провадженні, порушені оскаржваними постановами відповідача.

З урахуванням викладеного, колегія судів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання протиправними та скасування оскаржуваних постанов.

Доводи апеляційної скарги не спростовують позицію суду першої інстанції, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанції по їх оцінці, а тому відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19.03.2021 без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Фермерського господарства "Україна" залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 03 червня 2021 року.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Драчук Т. О. Ватаманюк Р.В.