Справа № 120/2609/20-а
Суддя: Боровицький О. А.
Дата ухвалення: 2021-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/2609/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Чернюк Алла Юріївна

Суддя-доповідач - Боровицький О. А.

01 червня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Боровицького О. А.

суддів: Шидловського В.Б. Матохнюка Д.Б. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Яремчук Л.С,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: Бездітного І.І.,

представника відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Південного регіону на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону від 06.03.2020 року № 112 "Про стягнення недоотриманих коштів та ризику недоотримання фінансів відповідно до висновків звіту про результати позапланового аудиту ВМКЦ Південного регіону від 29.01.2020 року № 520/2/4/аз".

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року адміністративний позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у відповідності до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" пряма дійсна шкода - це збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.

Згідно з частиною 1 статті 3 вказаного Закону підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність. Крім того, зазначив, що у розділі ІІІ вказаного звіту зазначено вжити заходи щодо відшкодування недоотримання коштів на загальну суму 398941,97 грн., а також по завершенню кримінального провадження та прийняття рішення судом оголосити управлінське рішення стосовно усунення ризику недоотримання коштів на загальну суму 284631,93 грн. Таким чином, на думку відповідача, оскаржуваний наказ прийнято правомірно та у відповідності з вимогами чинного законодавства.

В судовому засіданні позивач та представник позивача заперечували проти задоволення апеляційної скарги відповідача та просили суд залишити її без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року - без змін.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився про причини неявки суду не повідомив, хоча про час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача та його представника, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10.11.2014 року ОСОБА_1 отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу першого заступника Міністра оборони України від 14.04.2017 року № 46 (по особовому складу) полковника медичної служби ОСОБА_1 призначено провідним терапевтом (регіону) Військово-медичного клінічного центру Південного регіону (на 675 ліжок), ВОС-9020002.

21.10.2019 року на адресу відповідача надійшов лист Південної територіальної групи з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України від 17.10.2019 року № 247 щодо прийняття рішення та вжиття заходів по утриманню заборгованості по оплаті за проживання та комунальні послуги в палаті підвищеного комфорту "напівлюкс" з грошового забезпечення позивача.

Згідно з листом Південної територіальної групи з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України від 16.12.2019 року № 298 Центральним апаратом Державного бюро розслідувань 22.10.2019 року до єдиного реєстру досудових розслідувань внесено кримінальне провадження № 0001629 за фактом зловживання службовими особами Військово-медичного клінічного центру Південного регіону своїм службовим становищем з метою одержання вигоди для себе особисто, що спричинило тяжкі наслідки у вигляді збитків державі на загальну суму 1284499,79 грн.

Разом з тим, на підставі телеграми заступника директора - начальника відділу Департаменту внутрішнього аудиту від 28.11.2019 року № 234/4283, від 17.01.2020 року № 234/115 та листа начальника другого відділу третього управління організації досудових розслідувань Державного бюро розслідувань від 19.11.2019 року № 01-19400, у період з 16.12.2019 року по 20.12.2019 року та з 20.01.2020 року по 24.01.2020 року відділом аудиту Південного територіального управління внутрішнього аудиту Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України проведено позапланове аудиторське дослідження додержання службовими особами Військово-медичного клінічного центру Південного регіону вимог законодавства під час використання платних палат клініки інфекційних захворювань у період з квітня 2016 року по вересень 2019 року, а також повноти надходжень від цієї діяльності.

Як вбачається зі звіту про результати позапланового аудиту Військово-медичного клінічного центру Південного регіону від 29.01.2020 року № 520/2/4/аз, за наказом начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону від 04.05.2017 року № 92 позивач приступив до виконання обов`язків за посадою.

Під час аудиту проведено інтерв`ювання посадових осіб Військово-медичного клінічного центру Південного регіону. В усному спілкуванні з посадовими особами підтверджено певні проблеми з визначенням службового кабінету для позивача (протягом нетривалого періоду).

Конкретну дату розміщення позивача у відповідному службовому кабінеті не встановлено.

З пояснень ОСОБА_1 вбачається, що факт проживання він не підтверджує та категорично заперечує. Приміщення йому було надане начальником центру у перший день шляхом передачі ключів в якості службового кабінету, у зв`язку з відсутністю обладнаного приміщення. Палата звільнялася на час вибуття у зв`язку з можливою необхідністю розміщення хворих. Окрім того зазначено, що палата була вільна у зв`язку з відсутністю необхідності розміщення пацієнтів. Відповідні кошти ним не сплачувались, оскільки зазначене приміщення не використовувалось як палата, та було видано начальником як службове. Будь-яких медичних послуг не отримував. Періодично у службовому приміщенні зберігалися особисті речі позивача.

Виходячи зі звіту про результати позапланового аудиту Військово-медичного клінічного центру Південного регіону від 29.01.2020 року № 520/2/4/аз, аудитом підтверджено гіпотезу щодо використання військового майна не за функціональним призначенням. У свою чергу, висновок щодо використання військового майна не за функціональним призначенням підтверджено фактом ведення досудового розслідування у кримінальному провадженні від 21.10.2019 року № 0001628 за фактом зловживання службовими особами Військово-медичного клінічного центру Південного регіону за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 Кримінального кодексу України.

За аудиторським висновком, використання палати з підвищеною комфортністю № 8 клініки інфекційних захворювань не за функціональним призначенням підтверджено:

- із зовнішніх джерел - прямими доказами (матеріалами Південної територіальної групи з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України);

- із внутрішніх джерел - непрямими доказами (інтерв`ювання посадових осіб, наявність фактів призначення та проведення службових розслідувань).

Використання приміщень не за функціональним призначенням призвело до недоотримання фінансів на загальну суму 398941,97 грн. та ризику недоотримання фінансів на загальну суму 284631,93 грн.

У зв`язку із наведеним, заступником начальника відділу аудиту в бюджетній сфері Південного територіального управління внутрішнього аудиту запропоновано вжити заходів щодо відшкодування недоотримання коштів на загальну суму 398941,97 грн., а також по завершенню кримінального провадження та прийняття рішення судом оголосити управлінське рішення стосовно усунення ризику недоотримання коштів на загальну суму 284631,93 грн.

Наказом начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону від 06.03.2020 року № 112 "Про стягнення недоотриманих коштів та ризику недоотримання фінансів відповідно до висновків звіту про результати позапланового аудиту ВМКЦ Південного регіону від 29.01.2020 року № 520/2/4/аз", вирішено внести до книги грошових утримань та нарахувань ф.35 Військово-медичного клінічного центру Південного регіону недоотримані кошти у розмірі 180916,49 грн. за використання палати з підвищеною комфортністю № 8 клініки інфекційних хвороб не за функціональним призначенням та щомісяця здійснювати стягнення із грошового забезпечення полковника медичної служби ОСОБА_1 у розмірі 20 відсотків грошового забезпечення.

У разі звільнення ОСОБА_1 з військової служби Збройних Сил України відшкодування нестягнутої суми здійснювати у судовому порядку в разі його відмови від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку (пункт 4 наказу).

Не погоджуючись із правомірністю винесення даного наказу, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до статті 9 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (стаття 16 Статуту внутрішньої служби).

Як передбачено статтями 26, 27 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

Згідно зі статтею 45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення. За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.

Відповідно до статтею 48 Дисциплінарного статуту на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" від 03.10.2019 року № 160-IX (далі за текстом Закон № 160-IX).

Дія цього Закону поширюється на військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів, а також осіб рядового та начальницького складу правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, сил цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державного бюро розслідувань (далі за текстом особи).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону № 160-ІХ матеріальна відповідальність - це вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Прямою дійсною шкодою є збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків (пункт 5 частини першої статті 1 Закону № 160-ІХ).

Отже, збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом незаконного використання військового та іншого майна є прямою дійсною шкодою.

Частиною першою статті 3 Закону № 160-IX передбачено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

У відповідності до частини другої вказаної статті умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України (частина третя статті 3 Закону № 160-ІХ).

Згідно з частиною 1 статті 6 Закону № 160-ІХ особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі:

1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;

2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;

3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;

4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;

5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону № 160-ІХ розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.

Обчислення розміру шкоди проводиться з урахуванням ступеня зносу військового та іншого майна за встановленими нормами.

За правилами частини 1, 2 статті 8 Закону № 160-ІХ посадові (службові) особи зобов`язані письмово доповісти командиру (начальнику) про всі факти завдання шкоди протягом доби з моменту виявлення таких фактів.

У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.

Частиною третьою вказаної статті встановлено, що розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць.

Разом із тим, згідно з положеннями частини 4 статті 8 Закону № 160-ІХ розслідування може не призначатися, якщо причини завдання шкоди, її розмір та винна особа встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом.

Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.

У період з 16.12.2019 року по 20.12.2019 року та з 20.01.2020 року по 24.01.2020 року відділом аудиту Південного територіального управління внутрішнього аудиту проведено позапланове аудиторське дослідження. Дослідженню підлягало питання додержання службовими особами Військово-медичного клінічного центру Південного регіону законодавства під час використання платних палат клініки інфекційних захворювань з квітня 2016 року по вересень 2019 року, а також повноти надходжень від цієї діяльності.

Військово-медичний клінічний центр Південного регіону є органом військового управління закладами охорони здоров`я в системі Міністерства оборони України та здійснює всебічне медичне забезпечення військ (сил) в зоні відповідальності за медичне забезпечення військових частин (закладів) Міністерства оборони України та Збройних Сил України.

У ході аудиторського дослідження встановлено факт використання військового майна не за функціональним призначенням.

За аудиторським висновком, використання палати з підвищеною комфортністю № 8 клініки інфекційних захворювань не за функціональним призначенням підтверджено:

із зовнішніх джерел - прямими доказами (матеріалами Південної територіальної групи з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України);

із внутрішніх джерел - непрямими доказами (інтерв`ювання посадових осіб, наявність фактів призначення та проведення службових розслідувань).

Використання позивачем вказаних приміщень не за функціональним призначенням призвело до недоотримання фінансів на загальну суму 180916,49 грн. та ризику недоотримання фінансів на загальну суму 284631,93 грн.

Розрахунок перебування здійснено шляхом помноження суми вартості ліжко-дня згідно з наказами начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону та вартості перебування у палаті з підвищеною комфортністю на кількість днів перебування позивача у межах Одеського гарнізону.

Для розрахунку суми недоотримання коштів враховано періоди виконання безпосередньо посадових обов`язків позивачем з 04.05.2017 року по 22.08.2019 року. За час перебування у відрядженні, у відпустці, на навчанні та хвороби вартість використання палати враховано як ризик недоотримання фінансів.

Суд звертає увагу, що єдині підходи до провадження діяльності з внутрішнього аудиту в міністерствах, інших центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київській та Севастопольській міських державних адміністраціях, інших головних розпорядниках коштів державного бюджету, їх територіальних органах та бюджетних установах, що належать до сфери їх управління, оцінки якості такого аудиту визначені Стандартами внутрішнього аудиту, що затверджені наказом Міністерства фінансів України 04.10.2011 року № 1247 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 14.08.2019 року № 344).

У відповідності до вказаних Стандартів аудиторський доказ - це зібрана та задокументована працівником підрозділу внутрішнього аудиту інформація, яку він використовує з метою обґрунтування висновків за результатами внутрішнього аудиту.

Аудиторські докази мають бути:

- достатніми - засновуватись на фактах та зібраними в кількості, необхідній для підтвердження висновків;

- релевантними - забезпечувати підтвердження висновків та відповідати цілям внутрішнього аудиту;

- надійними - отримуватися з надійних джерел та із застосуванням адекватних аудиторських методів, прийомів і процедур.

Працівники підрозділу внутрішнього аудиту повинні зібрати, проаналізувати, оцінити та задокументувати інформацію в обсязі, достатньому для досягнення цілей внутрішнього аудиту.

За результатами порівняння (зіставлення) зібраних даних із критеріями оцінки формуються висновки. Для обґрунтування висновків проводиться оцінка зібраних аудиторських доказів з метою визначення їх достатності, надійності та релевантності.

Аудиторський звіт має бути точним (без помилок та викривлень), об`єктивним (усі висновки підтверджуються аудиторськими доказами), чітким (зрозумілим та логічним), стислим (містити інформацію по суті), вичерпним (містити висновки до всіх питань аудиторського завдання) та своєчасним (підготовленим у визначені терміни).

Висновки в аудиторському звіті містять обґрунтовані підсумки за результатами аналізу та оцінки зібраних даних відповідно до питань внутрішнього аудиту.

Відповідно до цілей внутрішнього аудиту складається загальний висновок. Перед його складанням остаточно оцінюється аргументованість тверджень й аудиторських доказів.

Отже, з наведених норм чинного законодавства вбачається, що рішення про притягнення особи до матеріальної відповідальності приймається начальником виключно у випадку, якщо за результатами (висновками) внутрішнього аудиту вину такої особи доведено повністю.

З метою встановлення обставин незаконного використання позивачем військового майна, судом досліджено звіт про результати позапланового аудиту Військово-медичного клінічного центру Південного регіону від 29.01.2020 року № 520/2/4/аз та встановлено наступне.

В організаційних наказах начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону відсутня інформація про можливість та/або неможливість розміщення в палатах з підвищеною комфортністю військовослужбовців в залежності від обставин.

Аудиторським дослідженням встановлено, що під час госпіталізації до клініки інфекційних захворювань здійснюється відповідний запис у Журнал обліку прийому хворих у стаціонар.

При цьому, формами первинної облікової документації не передбачена інформація щодо номеру палати, у який перебував пацієнт. Єдиним джерелом інформації про надходження коштів за використання палат з підвищеною комфортністю можуть слугувати прибуткові касові ордери, які виписано під час прийому готівки за ліжко-дні, що зберігаються у справах фінансово-економічної служби, та корінці до прибуткових касових ордерів, які додано до Медичної карти стаціонарного хворого на підтвердження оплати вартості ліжко-дня пацієнтами, які не мають права на безоплатне лікування у медичних закладах Міністерства оборони України.

Інформація про перебування у палатах з підвищеною комфортністю військовослужбовців жодним чином не фіксується.

До аудиту також представлено наказ начальника Головного військово-медичного управління - начальника медичної служби Збройних Сил України від 06.12.2019 року № 197 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності".

Відповідно до цього наказу, копія якого наявна у матеріалах справи, комісією Головного військово-медичного управління проведено службове розслідування щодо протиправних дій з боку посадових осіб центру, зокрема, можливе безпідставне проживання полковника медичної служби ОСОБА_1 у палаті клініки інфекційних захворювань Військово-медичного клінічного центру Південного регіону.

Зі змісту наказу вбачається, що факт постійного проживання позивача у клініці інфекційних захворювань не підтвердився, про що свідчили невідповідність пояснень начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону полковника медичної служби ОСОБА_2 та інших посадових осіб центру, а також акти перевірок Південного територіального управління внутрішнього аудиту та акт санітарно-епідеміологічного обстеження об`єкта від 13.08.2018 року Регіонального санітарно-епідеміологічного управління Південного регіону.

Судом не встановлено обставин, які б давали обґрунтовані підстави вважати, що наказ начальника Головного військово-медичного управління - начальника медичної служби Збройних Сил України від 06.12.2019 року № 197 прийнятий поза межами повноважень, не на підставі чи не у спосіб, визначений чинним законодавством. Таким чином, наказ на момент розгляду справи вищестоящим керівництвом не скасований та не змінений, отже є чинним та підлягає виконанню.

Разом із тим, під час проведення аудиторського дослідження, в усному спілкуванні з посадовими особами підтверджено певні проблеми з визначенням службового кабінету для полковника медичної служби ОСОБА_1 .

Конкретну дату розміщення позивача у відповідному службовому кабінеті не встановлено.

Інформацію щодо осіб, відповідальних за службові кабінети, також не встановлено.

При цьому, з пояснень ОСОБА_1 вбачається, що факт проживання він не підтверджує та категорично заперечує. Приміщення йому було надане начальником центру у перший день шляхом передачі ключів в якості службового кабінету, у зв`язку з відсутністю обладнаного приміщення. Палата звільнялася на час вибуття у зв`язку з можливою необхідністю розміщення хворих. Окрім того зазначено, що палата була вільна у зв`язку з відсутністю необхідності розміщення пацієнтів. Відповідні кошти ним не сплачувались, оскільки приміщення не використовувалось як палата, та було видано начальником як службове. Будь-яких медичних послуг не отримував. Періодично у службовому приміщенні зберігалися особисті речі позивача.

Однак, у ході проведення аудиторського дослідження, встановлені обставини проігноровано та не враховано, про що свідчить зміст основної частини звіту про результати позапланового аудиту від 29.01.2020 року № 520/2/4/аз.

На переконання суду, пояснення військовослужбовця є однією з важливих форм гарантій, наданих службовій особі для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного притягнення до матеріальної відповідальності. Проте, обґрунтованих підсумків за результатами аналізу та оцінки вказаних вище даних, у тому числі з урахуванням пояснень службової особи, висновки аудиторського звіту не містять.

Окрім того, висновок аудиторського звіту щодо використання позивачем військового майна не за функціональним призначенням підтверджено фактом ведення досудового розслідування у кримінальному провадженні від 21.10.2019 року № 0001628.

Як вбачається з матеріалів справи, Центральним апаратом Державного бюро розслідувань, за повідомленням Південної територіальної групи з питань запобігання та виявлення корупції, 22.10.2019 року до єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження за фактом зловживання службовими особами Військово-медичного клінічного центру Південного регіону своїм службовим становищем з метою одержанням неправомірної вигоди для себе особисто, що спричинило тяжкі наслідки у вигляді нанесення збитків державі на загальну суму 1284499,79 грн. (лист начальника Південної територіальної групи з питань запобігання та виявлення корупції від 16.12.2019 року № 298).

Надаючи оцінку вказаним обставинам, суд звертає увагу на те, що єдиний реєстр досудових розслідувань є лише електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, зазначених у пункті 1 Глави 2 Розділу І Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 17.07.2012 року № 69, які використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до реєстру, а тому не є достатнім доказом незаконного використання позивачем військового майна.

Отже, виходячи з фактичних обставин справи, суд вважає, що на позивача не може бути покладений обов`язок відшкодування недоотримання коштів у розмірі 180916,49 грн., оскільки сукупність зібраних даних (відповідно до питань внутрішнього аудиту) поза розумним сумнівом не доводить вини позивача та не може бути визнана судом достатньою для прийняття рішення про притягнення останнього до матеріальної відповідальності.

Відповідно до положень статей 73, 75 КАС України належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За правилами статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У свою чергу, відповідачем не доведено належними доказами, що позивач своїми діями чи бездіяльністю порушував установлений порядок використання військового майна або не вжив належних заходів, передбачених законодавством, щодо запобігання незаконному використанню такого майна.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що зі змісту частини 3 статті 3 Закону № 160-ІХ, яким регулюються спірні правовідносини, слідує що притягнення військовослужбовців до матеріальної відповідальності є можливим лише за одночасного дотримання чотирьох умов, а саме:

1) наявність шкоди;

2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків;

3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою;

4) вина особи в завданні шкоди.

За таких обставин, суд доходить висновку, що вина ОСОБА_1 в завданні шкоди та причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою, є також недоведеними, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами.

На переконання суду, притягнення позивача до матеріальної відповідальності, вина якого не доведена належними та допустимими доказами, не може вважатись результатом ефективного аудиторського дослідження.

Частиною першою, другою статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У розумінні Європейського суду з прав людини, викладеного у рішенні Суду від 06.12.1988 року у справі "Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії", принцип презумпції невинуватості полягає в тому, що тягар доведення вини обвинуваченого покладається виключно на обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. При цьому, принцип презумпції невинуватості є обов`язковим не лише для органів досудового розслідування чи судів, а й для будь-яких інших суб`єктів владних повноважень. Поширюється він не лише на прийняття такими суб`єктами певних рішень, а й на публічні висловлювання певних посадових осіб. Зокрема, у рішенні від 10.02.1995 року у справі "Аллене де Рібемон проти Франції", де заявник скаржився на порушення презумпції невинуватості міністром внутрішніх справ, який зробив публічну заяву з твердженням про винуватість заявника. У даному рішенні, Суд вказує на те, що заява про винуватість, з однієї сторони, спонукала громадськість повірити в неї, а з іншої випереджало оцінку фактів справи компетентними суддями. Отже, порушення статті 6 пункту 2 мало місце. Таким чином, сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою. Він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави, відтак жодна посадова особа не може навіть називати людину винуватою, підміняючи таким чином "доведення вини відповідно до закону", та перебираючи на себе функцію суду.

Викладене свідчить про відсутність підстав для притягнення позивача до матеріальної відповідальності, оскільки такі застосовано за відсутності належних та достовірних доказів, а тому суд доходить висновку про протиправність наказу начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону від 06.03.2020 року № 112 "Про стягнення недоотриманих коштів та ризику недоотримання фінансів відповідно до висновків звіту про результати позапланового аудиту ВМКЦ Південного регіону від 29.01.2020 року № 520/2/4/аз".

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Однак, відповідач як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів на підтвердження правомірності наказу начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону від 06.03.2020 року № 112.

Згідно з пунктом 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. " від 27.09.2001 року рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Окрім того, судом враховується, що відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Стосовно понесених судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Водночас, про витрати на професійну правничу допомогу йдеться у статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, частиною 1 цієї статті визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 згаданої статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Приписами частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, в матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги 02.02.2021, та на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача надано акт приймання передачі виконаних робі/наданих послуг від 04.02.2021 та квитанцію №3 від 02.02.2021 року про оплату гонорару за надання адвокатом послуг в сумі 5500,00 грн.

Колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання щодо відшкодування позивачу витрат, суд враховує обсяг фактично наданих адвокатом послуг, складність справи, кількість витраченого на ці послуги часу, та, відповідно, співмірність обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на викладене, беручи до уваги обставини цієї справи, враховуючи значення справи для позивача, обсяг наданих адвокатом послуг, їх складність та час, необхідний для їх надання, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 5500 грн., що відповідатиме вимогам розумності та співмірності.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Південного регіону залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року - без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5500 (п`ять тисяч п`ятсот) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Військово-медичного клінічного центру Південного регіону (, адреса: вул. Пироговська, 2, м. Одеса, 65044).

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 02 червня 2021 року.

Головуючий Боровицький О. А.

Судді Шидловський В.Б. Матохнюк Д.Б.