Справа № 503/595/21
Суддя: Калашнікова Т. О.
Дата ухвалення: 2021-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 503/595/21
Провадження № 2-а/503/4/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 року

Кодимський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Калашнікової Т.О.,

при секретарі судового засідання Поліковській О.І.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача (суб`єкта оскарження) Лужанського Б.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора СРПП Відділу поліцейської діяльності №1 Подільського районного управління поліції ГУ НП в Одеській області старшого лейтенанта Лужанського Богдана Ігоровича про визнання дій протиправними; скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження у даній справі,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до інспектора СРПП Відділу поліцейської діяльності №1 Подільського районного управління поліції ГУ НП в Одеській області старшого лейтенанта Лужанського Б.І., в якому просить: визнати дії відповідача щодо його притягнення до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.44-3 КУпАП протиправними; скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ГАА №530421 від 21.04.2021 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.44-3 КУпАП та закрити провадження у даній справі. В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 вказує на те, що згідно оскаржуваної постанови він 21.04.2021 року знаходився у приміщенні банківської установи «Приватбанк» у м. Кодима Одеської області без одягнутого засобу індивідуального захисту, маски чи респіратора, в тому числі виготовлених власноруч, які закривають рот та ніс. За таке порушення на позивача ОСОБА_1 , було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 гривень. Позивач підтверджує ту обставину, що дійсно знаходився у громадському місці за відсутності захисної маски. Разом з тим, він вважає, що не допустив порушення карантинних обмежень, оскільки перебував у віддаленій частині приміщення банківської установи та дотримувався безпечної соціальної дистанції. До того ж, він зазначив, що носіння захисної маски порушує його конституційне право як громадянина України на вільне пересування, що може мати місце лише в умовах надзвичайного або воєнного стану. Крім того, позивач ОСОБА_1 вважає, що примушування його до носіння захисної маски має характер проведення над ним медичного експерименту та наукових дослідів, оскільки на даний час жодним чином не встановлено, що такий засіб захищає від хвороби «COVID-19». Також позивач зазначив, що він не є державним службовцем чи іншою публічною особою, тому носіння захисної маски в умовах карантинних обмежень має для нього лише рекомендаційний, а не зобов`язальний характер. Вказує на те, що постанова Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 року немає жодної юридичної сили, оскільки суперечить Конституції України, яка має вищу юридичну силу та порушує конституційні права та свободи громадян. Крім того, позивач ОСОБА_1 зазначив про те, що стаття 44-3 КпАП України є бланкетною та відсилає до нормативно правових актів, які повністю суперечать Конституції України, а тому не підлягають застосуванню. Також вказав, що згідно Рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 року у справі щодо відповідності Конституції України окремих положень постанови КМУ, зазначено, що обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України. Окрім цього, позивач вважає, що суб`єктом оскарження під час винесення постанови було порушено вимоги ст.280 КУпАП та допущено ряд порушень його прав, передбачених ст.268 цього ж Кодексу, зокрема: не були розкриті докази вчинення ним правопорушення; не роз`яснено його право на юридичну допомогу та не забезпечено право на захист, в тому числі і під час його затримання; його персональні дані були розкриті у присутності сторонньої особи охоронника банку, з яким у нього до приїзду патрульних поліцейських відбувся конфлікт з бійкою. Також зазначив, що цю особу незаконно намагались залучити в якості свідка під час складання спірної постанови, а сама постанова була складена не на місці вчинення адміністративного правопорушення. Тому, оскільки в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 44-3 КпАП України, просить суд даний позов задовольнити в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позові, та наполягав на його задоволенні.

Відповідач - інспектор СРПП Відділу поліцейської діяльності №1 Подільського районного управління поліції ГУ НП в Одеській області старший лейтенант Лужанський Б.І. позов не визнав у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначив, що оскаржувана постанова складена з дотриманням вимог чинного законодавства України; порушення позивачем ОСОБА_1 карантинних обмежень, а саме положень постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09.12.2020 року, було зафіксовано нагрудною боді-камерою патрульного поліцейського, що є належним та допустимим доказом у справі; цей доказ був відкритий ОСОБА_1 до складання постанови; права, передбачені ст.268 КУпАП, позивачеві були роз`яснені належним чином та в повному обсязі, в тому числі і право на юридичну допомогу. Крім того, порушнику було повідомлено про неможливість забезпечення його фахівцем у галузі права в порядку безоплатної вторинної правової допомоги, оскільки у телефонному режимі відповідачу у наданні такої допомоги ОСОБА_1 з боку компетентної установи було відмовлено. Крім того, відповідач зауважив, що постанова у справі про адміністративне правопорушення складалась у приміщенні відділу поліції внаслідок того, що на місці його вчинення здійснити таку процесуальну дію не надалось можливим, оскільки позивач бігав у приміщенні банку та протягом тривалого часу виходив поза його межі. У зв`язку з цим, позивача ОСОБА_1 було запрошено до відділу поліції для оформлення постанови, яка була складена протягом однієї години, що не заборонено законом. Адміністративне затримання із складанням відповідного протоколу до позивача не застосовувалось.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд доходить наступного висновку.

Згідно ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень.

Судом встановлено, що 21.04.2021 року інспектором СРПП Відділу поліцейської діяльності №1 Подільського районного управління поліції ГУ НП в Одеській області старшим лейтенантом Лужанським Б.І. прийнято постанову серії ГАА № 530421 по справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 року та скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 44-3 КУпАП.

Так, з наявного в матеріалах справи примірника цієї постанови вбачається, що 21.04.2021 року об 11 годині 10 хвилин гр. ОСОБА_1 перебував у приміщенні «Приватбанку» без засобів індивідуального захисту, а саме: маски, що закриває рот та ніс, чим порушив вимоги Постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09.12.2020 року, тим самим допустив вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.44-3 КУпАП.

Судом відтворено та досліджено у судовому засіданні відеофайл з нагрудної камери патрульного поліцейського, розміщеного на електронному носії (диску), який наданий відповідачем в обґрунтування заперечень, і на якому зафіксований факт знаходження ОСОБА_1 в приміщенні банку «Приватбанк» без вдягнутих засобів індивідуального захисту.

Відповідальність за такі дії прямо передбачена частиною 2 ст. 44-3 КУпАП; за вчинення вказаного правопорушення відносно позивача і винесено постанову серії ГАА № 530421 від 21.04.2021 року, яка є предметом оскарження.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», карантин - адміністративні та медико санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб.

Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 29 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України. Рішення про встановлення карантину, а також про його відміну негайно доводиться до відома населення відповідної території через засоби масової інформації.

У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них, підстави та порядок обов`язкової самоізоляції, перебування особи в обсерваторі (обсервації), госпіталізації до тимчасових закладів охорони здоров`я (спеціалізованих шпиталів). Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності.

Так само дозволяє Кабінету Міністрів України запроваджувати карантинно-обмежувальні заходи на території виникнення та поширення інфекційних хвороб стаття 30 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення».

На виконання вимог Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», 09.12.2020 року прийнято Постанову Кабінету Міністрів України № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Так, п.1 Постанови Кабінету Міністрів України № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції від 10.04.2021 року, яка діяла на час складання оскаржуваної постанови) було вирішено установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 30 квітня 2021 р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 р. № 392 Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 р. № 641 Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029).

Відповідно до п.п. 1 п. 3 вищевказаної Постанови КМ України (в редакції від 10.04.2021 року, яка діяла на час складання оскаржуваної постанови) з 24 лютого 2021 р. на території України встановлюється жовтий рівень епідемічної небезпеки, відповідно до якого забороняється, в тому числі, перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно.

Обґрунтовуючи вимоги даного позову ОСОБА_1 вказує на те, що стаття 44-3 КпАП України є бланкетною та відсилає до нормативно правових актів, які повністю суперечать Конституції України, а тому не підлягають застосуванню. Також позивач вказав, що згідно Рішення КСУ від 28.08.2020 року у справі щодо відповідності Конституції України окремих положень постанови КМУ, в якому зазначив, що обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України.

Однак, суд не може погодитися із вказаними твердженнями позивача з огляду на наступне.

На розгляді КСУ перебувала справа за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України „Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів, положень частин першої, третьої статті 29 Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II „Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік».

А саме предметом розгляд даної справи слугувала перевірка на відповідність Конституції України (конституційність) положень підпунктів 5, 6, 7, 14 пункту 3, абзацу шостого пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України „Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів від 20 травня 2020 року № 392, пунктів 10, 17 Порядку здійснення протиепідемічних заходів, пов`язаних із самоізоляцією, затвердженого цією постановою.

При розгляді вказаної справи КСУ встановлено, що конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України.

Однак, в ході розгляду справи встановлено, що Кабінетом Міністрів України постановою „Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 500 внесено зміни до назви Постанови № 392, пункту 3 Постанови № 392, виклавши його в новій редакції, абзац шостий пункту 6 Постанови № 392 виключив.

Крім того, згідно з пунктом 2 переліку постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України „Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 від 22 липня 2020 року № 641, пункти 2-8, 11, 12, 12-1-12-3, 13-16 Постанови № 392 визнано такими, що втратили чинність. Оскільки пункт 6 Постанови № 392, яким було затверджено Порядок, втратив чинність, то Порядок також втратив чинність.

А тому, рішенням КСУ від 28.08.2020 року було закрито конституційне провадження у справі щодо перевірки на відповідність Конституції України (конституційність) положень підпунктів 5, 6, 7, 14 пункту 3, абзацу шостого пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України „Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів від 20 травня 2020 року № 392, пунктів 10, 17 Порядку здійснення протиепідемічних заходів, пов`язаних із самоізоляцією, затвердженого цією постановою, на підставі пункту 5 статті 62 Закону України „Про Конституційний Суд України - втрата чинності актом (його окремими положеннями), щодо якого порушено питання відповідності Конституції України.

Суд вважає, що посилання позивача ОСОБА_1 на рішення КСУ від 28.08.2020 року є безпідставним з тих підстав, що предметом оцінки КСУ була відповідність положень підпунктів 5, 6, 7, 14 пункту 3, абзацу шостого пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України „Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів від 20 травня 2020 року № 392, пунктів 10, 17 Порядку здійснення протиепідемічних заходів, пов`язаних із самоізоляцією, затвердженого цією постановою, тоді як позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 44-3 КпАП України за порушення вимог п.п. 1 п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 року.

В той же час суд констатує, що положення Постанова Кабінету Міністрів України № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 року не конституційними не визнавались, тобто відповідають Конституції України та іншим Законам України.

До того ж слід наголосити, що вказані нормативно-правові акти відповідно до ч.1 ст.117 Конституції України є обов`язковими до виконання. При цьому, незгода позивача із постановами Уряду, не є підставою для їх невиконання.

Статтею 3 Конституції України задекларовано як найвищу соціальну цінність здоров`я та безпеку людини, наявність у держави позитивного обов`язку охороняти життя людини та громадянина, у т.ч. з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Установлені в межах розгляду даної справи вищенаведені фактичні обставини справи у повному обсязі спростовують наведені у позові та висловлені позивачем в усних поясненнях у судовому засіданні, доводи та обґрунтування.

Згідно з положеннями ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень, припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення, у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності (ст. 68 Конституції України).

Особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Провадження в справах про адміністративне правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про адміністративне правопорушення (ст. 8 КУпАП).

Відповідно до п.1 ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення.

В ч. 1 ст. 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За змістом положень ст.ст.73,75,76 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Аналізуючи усі обставини по справі та досліджені у судовому засіданні письмові та електронні докази, що містяться у її матеріалах, суд приходить до висновку, що постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності прийнята відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано та обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Допущені відповідачем порушення під час складання спірної постанови, на які посилається ОСОБА_1 , а саме: не розкриття йому доказів на підтвердження вчинення ним адміністративного правопорушення, не роз`яснення йому прав, передбачених ст.268 КУпАП, та розголошення його персональних даних у присутності сторонньої особи під час складання протоколу, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, а навпаки спростовуються відеоматеріалом, наданим самим позивачем, який був відтворений та досліджений у судовому засіданні. Крім того, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б вказували на неможливість з боку позивача скористатись своїм правом на правову допомогу після роз`яснення його відповідного права з боку патрульного поліцейського.

Сам факт складання постанови про адміністративне правопорушення не за місцем його вчинення не може виключати наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.44-3 КУпАП, за вищевказаних обставин, та не свідчить про незаконність її прийняття компетентним органом.

Посилання позивача на факт його адміністративного затримання під час складання протоколу та постанови про адміністративне правопорушення є голослівним та не підтверджується жодним належним та допустимим доказом у справі.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає висновки відповідача по справі, про порушення позивачем ОСОБА_1 вимог Постанови КМУ № 1236 від 09.12.2020 року такими, що підтверджені допустимими та належними доказами для доказування винуватості особи, а також враховуючи ту обставину, що позивач визнає факт його перебування у громадському місці без захисної маски, суд приходить до переконання, що дану позову заяву слід залишити без задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

Керуючись ст. ст.2, 6-10,72-73, 75-77, 229, 241-246,255, 257, 263,286 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до інспектора СРПП Відділу поліцейської діяльності №1 Подільського районного управління поліції ГУ НП в Одеській області старшого лейтенанта Лужанського Богдана Ігоровича про визнання дій протиправними; скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження у даній справі, - залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 4 ст. 286 КАС України рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених статтями 273, 275-277, 280, 282, пунктами 5 та 6 частини першої статті 283, статтями 286-288 цього Кодексу, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Суддя Т.О. Калашнікова