Справа № 520/9019/2020
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2021-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2021 р. Справа № 520/9019/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.01.2021, головуючий суддя І інстанції: Ніколаєва О.В., м. Харків, повний текст складено 26.01.21 по справі № 520/9019/2020

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) 14.07.2020 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі по тексту відповідач, ГУ ДПС у Харківській області), в якому просить визнати протиправним і скасувати наказ ГУ ДПС у Харківській області від 23.10.2019 №1593.

В обґрунтування позовних вимог зазначила про відсутність підстав для винесення оскаржуваного наказу від 23.10.2019 №1593 як щодо ініціювання документальної планової перевірки так і з метою здійснення документальної позапланової невиїзної перевірки, оскільки запит від 26.03.2020 №3567/Н/20-40-13-04-11, що передував винесенню спірного наказу, складений з порушенням вимог Податкового кодексу України, а відтак позивач звільнений від обов`язку надавати відповідь на такий запит. Крім того, наказ і повідомлення про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки не були вручені позивачу до початку проведення перевірки, що свідчить про грубе порушення податковим органом положень статті 79 Податкового кодексу України.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області (вулиця Пушкінська, 46, місто Харків, 61057, ) про визнання протиправним та скасування наказу від 23.10.2019 №1593 - відмовлено повністю.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне та неповне з`ясування судом першої інстанції обставини справи, що мають істотне значення, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, прийняття судового рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 по справі № 520/9019/2020 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована твердженнями про ненадання судом першої інстанції належної оцінки дійсним обставинам у справі та доводам позивача щодо недотримання податковим органом законодавчо встановлених вимог в частині направлення та вручення наказу на проведення перевірки за невірною адресою позивача, що виключало вручення останньому спірного наказу до початку перевірки та фактично позбавило права платника податку бути ознайомленим з відомостями про дату початку та місце проведення перевірки та присутнім під час проведення перевірки, подавати письмові звернення тощо. Вважає, що судом першої інстанції при вирішенні спору не враховано, що право розпочати перевірку в силу п.42.2 ст.42, п.79.2 ст.79 ПК України у контролюючого органу виникає лише після належного вручення наказу та повідомлення про проведення перевірки та до її початку. Всупереч наведеному суд першої інстанції погодився з відповідачем, який протиправно ототожнив поняття «направлення» та «вручення наказу», а також невірно застосував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 21.02.2020 по справі № 826/17123/18 та від 01.09.2020 по справі № 320/2647/19, оскільки правовідносини у даній справі не є подібними.

Посилання відповідача на те, що оскільки перевірку було проведено та винесено податкові повідомлення-рішення, а отже наказ є реалізованим, з якими погодився суд першої інстанції є хибними, оскільки питання правомірності призначення та/або проведення невиїзної документальної перевірки має вирішуватись судом незалежно від того, чи відбулася невиїзна документальна перевірка на час розгляду справи та чи прийнято як її наслідок податкове повідомлення-рішення. Право на судовий захист пов`язане із самою протиправністю оскаржуваного рішення і не поставлено в залежність від наслідків його реалізації.

Крім того, позивач звернув увагу, що оскаржуваний наказ не містить як переліку посадових осіб, уповноважених на проведення вказаної перевірки, так і структурного підрозділу, якому доручається проведення такої перевірки, посилань на відомості чи документи, відповідно до яких виявлено факти, що свідчать про порушення позивачем податкового законодавства, при цьому предмет перевірки, зазначений в наказі, суперечить правовій та її фактичній підставі, а встановлений для проведення перевірки строк тривалістю 5 робочих днів, передбачений для виїзної а не невиїзної перевірки, як у спірних відносинах; вказана помилкова податкова адреса, що призвело до неотримання такого наказу ОСОБА_1 .

Надісланий на адресу позивача запит № 3567/Н/20-40-13-04-11 від 26.03.2019 не містить посилання на п.78.1.2 п.78.1 ст. 78 ПК України, підстав для надіслання такого запиту, інформації, яка підтверджує наявність відповідних обставин, що вказують на порушення позивачем податкового законодавства, а також переліку документів, що пропонується надати, отже, складений з порушенням п.73.3 ст.73 ПК України.

При цьому, запит про надання пояснень та їх документальне підтвердження в порядку пп.78.1.1 п.78.1 ст.78 ПК України на адресу позивача не надсилався, що не заперечується відповідачем, в той час як фактичною підставою для перевірки позивача було отримання податкової інформації, яка підлягала перевірці шляхом направлення відповідного запиту. Наполягає на недопустимості використання відповідачем при проведенні спірної перевірки листів ТОВ «Нова пошта» та ТОВ «Пост фінанс», які надіслані до ДПС України.

Підсумовуючи вищевикладене, вважає неправомірним спірний наказ на проведення перевірки, що зумовлює його скасування в судовому порядку.

Відповідач правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем прийнято оскаржуваний наказ від 23.10.2019 №1593 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків ОСОБА_1 .

На підставі зазначеного наказу проведено перевірку, за результатами якої складено акт Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати усіх, передбачених Податковим кодексом України податків та зборів контроль за дотримання якого покладено на контролюючі органи, за період з 01.01.2016 по 31.12.2018 від 19.12.2019 №1264/20-40-33-05-07/ НОМЕР_1 .

На підставі вказаного акту перевірки відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 18.02.2020 №, №, №, №, №, №, рішення про застосування штрафних санкцій з питань ЄСВ від 11.02.2020 №, № ), №, № та вимога про сплату боргу (недоїмки) від 11.02.2020 №Ф-.

Позивач, вважаючи дії відповідача протиправними у частині прийняття наказу від 23.10.2019 №1593, звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що оскільки на час звернення до суду з цим позовом наказ Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки від 23.10.2019 №1593 вичерпав свою дію, перевірка проведена, а за її результатами контролюючим органом прийнято відповідні акти індивідуальної дії, оскарження вказаного наказу, враховуючи позицію Верховного Суду у справі №826/17123/18, не є належним способом захисту права платника податків, а його наступне скасування не може призвести до відновлення порушеного права.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно до статті 62 ПК України податковий контроль здійснюється шляхом: ведення обліку платників податків; інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючих органів; перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин; моніторингу контрольованих операцій та опитування посадових, уповноважених осіб та/або працівників платника податків відповідно до статті 39 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Згідно з п. 78.4. ст. 78 ПК України про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Вищенаведеній нормі кореспондують положенням пункту 79.2 ст.79 ПК України, за визначенням яких документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виходячи зі змісту оскаржуваного наказу № 1593 від 23.10.2019 вбачається, що правовою підставою для його прийняття відповідач зазначив пп.78.1.2, п.78.1 ст.78, п.79.2 ст.79, п.82.2 ст.82 ПК України, а фактичною підставою неподання платником податків ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) в установлений законодавством строк податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік.

Відповідно до п.42.2 ст.42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Разом з тим, згідно з абз. 4 п.42.4 ст.42 ПК України у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Виконання умов вказаної вище норм надає право посадовим особам контролюючого органу розпочати проведення документальної перевірки.

Аналіз зазначеного вище дає підстави колегії суддів дійти висновку, що документальна позапланова невиїзна перевірка платника податків проводиться виключно на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, а право на проведення такої перевірки надається лише за умови повідомлення платника податку про таку перевірку та вручення копії наказу про проведення перевірки у спосіб, визначений законом, до її початку.

Вказаний висновок наведений в постанові Верховного Суду від 821/543/16 від 06.02.2020.

Колегія суддів наголошує, що визначений пунктом 42.2 статті 42 ПК України спосіб вручення наказу та повідомлення щодо проведення контрольного заходу надає відповідачу можливість обирати альтернативні шляхи направлення документів платнику податків - або засобами електронного зв`язку, або шляхом вручення особисто платнику чи його представнику, або засобами поштового зв`язку.

При цьому в разі обрання податковим органом останнього способу надіслання поштової кореспонденції та якщо поштова служба не може вручити платнику податків відповідного документа такий відповідно до абзацу 6 пункту 42.4 статті 42 ПК України вважається врученим у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Отже, платник податків вважається також ознайомленим із наміром про проведення перевірки у разі неможливості вручення йому відповідних документів після проставлення поштовим органом відповідної відмітки.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що зазначені вище положення податкового законодавства не дають підстави вважати, що законодавець ототожнює такі поняття як «вручення» та «надіслання» наказу в розумінні належного повідомлення про проведення перевірки.

Суд звертає увагу на те, що невиїзна перевірка проводиться не за місцезнаходженням платника податків, і завчасне (до початку перевірки) повідомлення його про час та місце проведення перевірки є гарантією його права на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни, включаючи можливість надання платником податків наявних у нього документів для підтвердження показників податкового обліку.

Так, вимога, яку Податковий кодекс України ставить до контролюючого органу, щодо необхідності пересвідчитись чи вручено платнику податків у визначений законодавством спосіб копію наказу про проведення невиїзної документальної перевірки, кореспондує з чітко зазначеними в статті 17 ПК України правами платника податків, а саме: право бути присутнім під час проведення перевірок; право подавати письмові звернення щодо проведення замість документальної невиїзної перевірки-документальну виїзну.

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом при ухваленні постанов від 6 серпня 2019 року у справі №520/8681/18, №520/8681/18 від 06.08.2019, 200/14942/18 від 21.10.2020.

Відповідно до правової позиції Верховний Суд України, викладеного у постанові від 25 січня 2015 року у справі 21-425а14 з наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вимог пункту 79.2 статті 79 ПК призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що наказ № 1593 від 23.10.2019, повідомлення № 151 від 05.11.2019 та повідомлення № 1521/Н/20-40-33-05-14 Головним управлінням ДФС у Харківській області направлено рекомендованим листом з повідомленням за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується копією повідомлення про вручення поштового відправлення. Вказаний наказ повернуто на адресу відповідача без вручення адресату із відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання" (а.с.72).

Водночас, відповідно до копії паспорта серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 зареєстрована за місцем проживання: АДРЕСА_3 . Інших записів щодо реєстрації позивача за адресою АДРЕСА_3 колегією суддів не встановлено (а.с.50).

Таким чином наказ №1593 від 23.10.2019 надіслано на неналежну адресу, за якою позивач не проживає (не зареєстрований), а тому з огляду на приписи статті 42 ПК України, відсутні підстави вважати, що такий наказ належним чином вручено, що з огляду на приписи п. 79.2 ПК України свідчить про недотримання контролюючим органом умов для того, щоб розпочати проведення вказаної документальної позапланової невиїзної перевірки.

Посилання відповідача про надіслання позивачу вказаного наказу на адресу, зазначену в довідці відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС у Харківській області, не звільняє від встановленого приписами п. 42.2 ПК України обов`язку щодо надіслання наказу за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків.

Твердження відповідача у відзиві на позов на те, що позивач не забезпечив своєчасного отримання кореспонденції за зареєстрованим місцезнаходженням, колегія суддів відхиляє, оскільки податковим органом не надано жодного належного доказу ухилення позивача від отримання кореспонденції від ГУ ДФС у Харківській області.

Колегія суддів зауважує, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено обов`язку позивача як платника податків щодня з`ясовувати на поштовому відділенні про надходження на його ім`я будь-якої кореспонденції.

Враховуючи викладене, у спірних відносинах саме на відповідача покладено обов`язок направити платнику податків запит у встановлений законом спосіб, та в разі невиконання платником цього запиту - призначити перевірку з дотриманням вимог, встановлених законом.

У свою чергу, позивач не вчинив жодних дій та не допустив бездіяльності, які б свідчили про несумлінність його поведінки як платника податків, а тому відсутні підстави стверджувати про невиконання ним свого обов`язку щодо отримання запиту поштою.

З огляду на те, що відповідачем у спірних правовідносинах не доведено умисне ухилення позивача від отримання наказу, а посилання відповідача щодо недобросовісної поведінки платника податку, не є прийнятним.

Слід відмітити, що норми ПК України, зокрема, пп. 78.1.2 п. 78.1 ст. 78., п. 79.1, п. 79.2 ст. 79 ПК України, які регулюють порядок та підстави проведення документальних невиїзних перевірок, не передбачають процедури допуску посадових осіб контролюючого органу до перевірки.

Такі перевірки здійснюються без обов`язкової участі платника податків, у зв`язку з чим останній не в змозі висловити свою незгоду із правомірністю призначення щодо нього податкової перевірки до моменту її проведення.

Тому питання щодо правомірності призначення та/або проведення невиїзної документальної перевірки має вирішуватись судом незалежно від того, чи відбулася така перевірка на час розгляду справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2018 по справі №820/19845/14.

Отже, ОСОБА_1 , у порушення вимог пп.17.1.6 п.17.1 ст.17 ПК України, була позбавлена права бути присутнім під час проведення перевірки та надавати пояснення і документи з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати усіх, передбачених ПК України податків та зборів. При цьому колегія суддів зазначає, що встановлення цих обставин має вирішальне значення для встановлення наявності чи відсутності порушень, вчинених позивачем щодо провадження господарської діяльності без реєстрації фізичної особи-підприємця та незабезпечення ведення обліку результатів своєї підприємницької діяльності.

Слід зауважити, що навіть врахувавши відмітку, яка була проставлена відділенням поштового зв`язку УДППЗ Укрпошта 10.12.2019 (дата повернення наказу за закінченням встановленого строку зберігання), беручи до уваги дату, з якої розпочато проведення перевірки (06.12.2019), про що зазначено в п.1.1 акту перевірки № 1264/20-4033-05-07/ НОМЕР_1 від 19.12.2019 про результати документальної позапланової перевірки платника податків ОСОБА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , вказана перевірка у розумінні приписів абз. 6 п.42.4 ст.42 ПК України фактично розпочата до вручення наказу.

Порівнявши вказану у запиті відповідача від 26.03.2019 № 3567, наказі від 23.10.2019 №1593, повідомленні №151 від 05.11.2019 та повідомленні № 1521 від 05.11.2019 фактичну підставу для проведення спірної перевірки (неподання в установлений законом строк податкової декларації, розрахунку) з зазначеною в акті перевірки №1264/20-40-33-05-07/ НОМЕР_1 від 19.12.2019 (своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених Податковим кодексом України податків і зборів) колегією встановлено, відповідач вийшов за межі предмету перевірки, визначеного пп.78.1.2 п.78.1 ст.78 ПК України, оскільки вказана норма не охоплює питання своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати усіх передбачених Податковим кодексом України податків і зборів

Водночас колегія суддів зазначає, що передумовою для призначення перевірки на підставі п.п.78.1.2 п. 78.1 ст. 78 ПК України є встановлення контролюючим органом не подання платником податку в установлений законом строк податкових декларацій, розрахунків, звіту про контрольовані операції або документацію з трансфертного ціноутворення. Разом з цим, доказів встановлення відповідачем таких обставин, не надано ані до суду першої ані до суду апеляційної інстанції.

Посилання на отримання інформації від ДПС України щодо громадянки ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ), яка реалізувала товар, доставку якого здійснювала ТОВ «Нова Пошта», а розрахунки за товар проводились із залученням ТОВ «Пост Фінанс», які не відображені у спірному наказі, не є підставою для ініціювання перевірки в порядку пп.78.1.2 п. 78.1 ст. 78 ПК України, оскільки підлягають перевірці відповідно до пп.78.1.1 п. 78.1 ст. 78 ПК України шляхом надсилання запиту.

Разом з тим, частиною 2 статті 19 Конституції України та підпунктом 21.1.1 п.21.1 ст.21 ПК України встановлено обов`язок контролюючих органів діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у відповідності з ПК України та іншими законами України, іншими нормативними актами. В силу пп.21.1.2, пп.21.1.4 п.21.1 ст.21 ПК України відповідач як контролюючий орган зобов`язаний забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій, та не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Колегія суддів вважає посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду, викладену в постановах від 21.02.2020 по справі № 826/17123/18 та від 01.09.2020 по справі № 320/2647/19 є неприйнятними, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними. Так, вказані постанови були ухвалені за інших фактичних обставин, ніж у даній справі, а саме, у справах щодо оскарження наказу про проведення документальної позапланової виїзної перевірки та податкових повідомлень - рішень, прийнятих за результатами документальної планової виїзної перевірки, тобто, рішень контролюючого органу, прийнятих за таких умов, коли позивач мав можливість скористатися передбаченим законом правом недопущення фахівців податкового органу до проведення перевірки.

Разом з тим, у спірних відносинах оскаржуваним наказом було призначено саме невиїзну документальну позапланову перевірку ОСОБА_1 , а відтак, позивач був позбавлений можливості не допустити фахівців податкового органу до проведення перевірки, у зв`язку з чим колегія суддів вважає хибними доводи про неможливість оскарження наказу від 23.10.2019 № 1593 як такого, що вичерпав свою дію фактом його реалізації.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів вважає, що наказ ГУ ДФС у Харківській області від 23.10.2020 № 1593 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки платника податку ОСОБА_1 було видано за відсутності законних підстав на проведення позапланової документальної невиїзної перевірки, які зазначено в пп. 78.1.2 п. 78.1. ст. 78 Податкового кодексу України, у зв`язку з чим зазначений наказ підлягає скасуванню.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з п.1 ч.1 ст.317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Враховуючи викладене вище, а також те, що судом першої інстанції не досліджено фактичні обставини, що мають істотне значення для розгляду справи, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 по справі № 520/9019/2020 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позову.

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

З наявних в матеріалах справи оригіналів квитанцій від 14.07.2020 №NIE6P369IM «АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» та від 05.04.2021 № 9 АТ «Ощадбанк» вбачається, що ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подання позову в розмірі 840,80 грн, та за подання апеляційної скарги 1261,30 грн.

Враховуючи задоволення позову судом апеляційної інстанції, слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102,20 грн, у т.ч. за подання позову 840,80 грн, за подання апеляційної скарги 1261,20 грн.

Керуючись ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 по справі № 520/9019/2020 - скасувати.

Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у Харківській області від 23.10.2019 № 1593.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (вулиця Пушкінська, 46, місто Харків, 61057, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102,20 (дві тисячі сто дві) гривень 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді В.Б. Русанова С.П. Жигилій