Справа № 127/9687/21
Суддя: Гриневич В. С.
Дата ухвалення: 2021-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Cправа № 127/9687/21
Провадження № 2-а/127/107/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 червня 2021 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді - Гриневича В.С.

секретар судового засідання: Щербатюк І.Б.,

за участю:

представника позивача: адвоката Мельниченка В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу №127/9687/21 за позовом ОСОБА_1 , який подано його представником адвокатом Мельниченком Володимиром Мироновичем до поліцейського Управління патрульної поліції у Кіровоградській області Департаменту патрульної поліції Мартинова Романа Сергійовича, до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Мельниченко Володимир Миронович, в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з вищевказаним адміністративним позовом, який мотивовано тим, що 04.04.2021 відповідачем відносно ОСОБА_2 було винесено постанову серії НК №159142 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в сумі 3400 грн. 00 коп. Зі змісту постанови вбачається, що позивач 04.04.2021 о 14 год. 24 хв. в м. Кропивницький, по вул. Чорновола, 29/32 водій здійснив зупинку транспортного засобу в межах зони дії знаку 3.34 «Зупинку заборонено», в ході перевірки документів з`ясовано, що водій не має права керування транспортним засобом, чим порушив п. 2.1.а ПДР України, та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Вище вказану постанову позивач вважає незаконною та необґрунтованою, оскільки відомості зазначеній в ній не відповідають дійсним обставинам справи, а дії інспектора патрульної поліції при винесенні постанови були незаконними та такими, що грубо порушили права позивача.

В позовній заяві ОСОБА_1 вказав, що працівником поліції зазначено, що позивачем порушено правила дорожнього руху України, а саме: здійснив зупинку т/з в межах дії знаку 3.34 «Зупинку заборонено», проте притягується позивач до адміністративної відповідальності саме за відсутність посвідчення водія. В матеріалах справи відсутні будь які об`єктивні дані та докази (відсутні свідки, наявність відео), що підтверджують склад адміністративного правопорушення в діях позивача.

Крім того, постанова про накладення адміністративного стягнення складена за відсутності перекладача, оскільки особа відносно якої розглядалась адміністративна справі є громадянином Йорданії, погано володіє українською мовою, юридично необізнана та потребує правової допомоги, чим порушено вимоги ст. 268 КУпАП - право на захист.

Також зі змісту постанови позивачу не зрозуміло в чому полягає порушення ст. 126 КУпАП і якими доказами це підтверджується (відсутність посвідчення водія, відсутність відповідної категорії тощо.)

Згідно з п. 30 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1993 року № 340, особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія або посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовано літерами латинського алфавіту.

Разом з тим, слід зазначити, що ОСОБА_3 на вимогу працівників поліції пред`явити документи, в тому числі посвідчення водія, надав посвідчення водія видане Міністерством внутрішніх справ Королівства Саудівської Аравії, а також їх переклад на українську мову, яке у відповідності до Віденської Конвенції «Про дорожній рух» від 08.11.1968 відповідає міжнародним європейським стандартам, мають дублювання тексту латинськими буквами, а тому у відповідності до ст. 41 Конвенції «Про дорожній рух» від 08.11.1968 року позивач мав належне посвідчення водія. Така правова позиція закріплена в Постанові КГС ВС від 8 травня 2019 року у справі № 914/2907/16.

За таких обставин, на думку позивача, дії інспектора Мартинова Р.С. щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП слід визнати протиправними, постанову серії НК №159142 від 04 квітня 2021 року, якою накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. незаконною.

На підставі вищевикладеного позивач просив позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 15.04.2021 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , який подано його представником адвокатом Мельниченком Володимиром Мироновичем до поліцейського Управління патрульної поліції у Кіровоградській області Департаменту патрульної поліції Мартинова Романа Сергійовича про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення. Цією ж ухвалою відповідачу було запропоновано протягом трьох днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати суду відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази.

Ухвалою суду від 28.04.2021 було задоволено клопотання позивача та до участі у справі в якості співвідповідача було залучено Департамент патрульної поліції Національної поліції України.

На виконання вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі, представником відповідача було надіслано суду відзив. Зі змісту даного відзиву вбачається, що, на думку представника відповідача, вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Так, 04.04.2021 о 14 год. 24 хв. під час здійснення патрулювання інспектором роти № 3 батальйону УПП в Кіровоградській області ДПП лейтенантом поліції Мартиновим Романом Сергійовичем спільно з напарником зафіксовано факт адміністративного правопорушення, а саме водій ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом Renault Clio, номерний знак НОМЕР_1 в м. Кропивницький, по вул. Чорновола 29/32 здійснив зупинку ТЗ в межах зони дії знаку 3.34 «Зупинку заборонено».

В ході перевірки згідно до вимог ст. 32 ЗУ «Про Національну поліцію» та п.п. 2.4 «А» ПДР України було виявлено, що водій не має права керування ТЗ, чим порушив п. 2.1. а Правил дорожнього руху України та скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Так, згідно ст. 32 ЗУ «Про Національну поліцію», ст. 16 ЗУ «Про дорожній рух» та п.п. 2.4 «а» ПДР України, у поліцейського виникли повноваження передбачені законом щодо перевірки документів, що підтверджують відповідне право водія на керування транспортним засобом.

З метою реалізації повноважень визначених законом, поліцейськими була висловлена законна вимога водієві пред`явити для перевірки документи, що визначені п.п.2.1 ПДР України, а саме посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

На вказану вимогу водій ОСОБА_1 пред`явив поліцейському національне посвідчення водія видане Королівством ОСОБА_4 та його переклад. З аналізу відповідних документів поліцейським було встановлено, що надане позивачем посвідчення водія - є таким, що не надає йому права керувати ТЗ на території України. Відтак поліцейський дійшов висновку щодо наявності в діях водія складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст. 126 КУпАП.

Оскільки позивачем було фактично вчинено 2 правопорушення, адміністративне стягнення було накладено у відповідності до ст. 36 КУпАП в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених.

Також, відповідачем було зазначено, що з аналізу п. 30 «Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», встановлено, що посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Віденської Конвенції про дорожній рух від 1968 року, надає право на керування транспортними засобами за умови наявності міжнародного посвідчення водія. Однак всупереч даним положенням, з доказів у справі встановлюється, що відповідач не надав а ні поліцейському, а ні до суду жодних доказів наявності в нього міжнародного посвідчення водія, як того вимагає чинне законодавство. Позивачем, при пред`явленні посвідчення водія, виданого МВС Королівства Саудівської Аравії на його ім`я та перекладу, не було враховано, що його форма та зміст не відповідає вимогам даної Конвенції, а відтак і не може бути визнано державою Україна.

Також, водію було роз`яснено його права передбачені ст. 268 КУпАП та строк оскарження за статтею 289 КУпАП. Позивач особисто підтвердив, що йому зрозуміло його права та не висловив жодних клопотань чи заяв щодо необхідності скористатися ними. Положеннями чинного законодавства не передбачено обов`язкового залучення до адміністративного провадження перекладача - у випадку, якщо таке провадження проводиться по відношенню до іноземного громадянина (поза межами клопотання останнього). Також чинним законодавством не передбачено обов`язкового залучення захисника для особи під час розгляду адміністративної справи передбаченої ч. 2 ст. 126 КУпАП. Крім того, особа в повній мірі розуміє мову провадження, особисто надає пояснення та неодноразово зауважує, що проживає на території країни тривалий час (зокрема навчається у Вінниці на 5-му курсі університету, лекції в якому проводяться українською мовою).

Встановивши факт вчинення адміністративного правопорушення, яке передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП, поліцейським при прийнятті рішення, досліджено та розглянуто усі наявні докази по справі у встановленому законом порядку і спосіб відповідно до ст. 251, 252 КУпАП. У відповідності до чинного законодавства, розглянувши справу у присутності позивача, поліцейським у порядку ч. 1 ст. 283 та п. 1 ч. 1 ст. 284 КУпАП було винесено постанову по справі про накладення адміністративного стягнення в межах санкції передбаченої ч. 2 ст. 126 КУпАП, а саме штраф у сумі 3400 гривень.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Мельниченко В.М. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідачів, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явився.

Згідно частиною третьою статті 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 04.04.2021 поліцейським Управління патрульної поліції у Кіровоградській області Департаменту патрульної поліції Мартиновим Романом Сергійовичем винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії НК №159142, якою визнано винним ОСОБА_1 в тому, що він 04.04.2021 о 14 год. 24 хв. в м. Кропивницький, по вул. Чорновола, 29/32 водій здійснив зупинку транспортного засобу в зоні дії знаку "Зупинку заборонено", в ході перевірки документів з`ясовано, що водій не має права керування транспортним засобом, чим порушив п. 2.1.а ПДР України.

Вказаною постановою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн.

Відповідно до статті 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законів.

Частиною другою та четвертою статті 258 КУпАП визначено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. Відповідно до статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту (в тому числі ст. ст. 122,126 КУпАП). У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу. Частиною 5 статті 258 КУпАП не передбачені винятки, щодо необхідності складання протоколу за правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху у разі заперечення особи щодо порушення.

Аналогічне положення міститься і в підпунктах 1, 2 розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі.

Отже, у разі скоєння правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху постанова у справі про адміністративне правопорушення виноситься відразу на місці вчинення правопорушення, що і було вчинено поліцейським Управління патрульної поліції у Кіровоградській області Департаменту патрульної поліції Мартиновим Р.С.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до частини п`ятої статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема, знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Згідно з частиною другою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З матеріалів справи слідує, що позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП, оскільки, він керуючи транспортним засобом Renault Clio, номерний знак НОМЕР_1 в м. Кропивницький, по вул. Чорновола 29/32 здійснив зупинку ТЗ в межах зони дії знаку 3.34 «Зупинку заборонено», та в ході перевірки було виявлено, що водій не має права керування ТЗ, чим порушив п. 2.1.а ПДР України - Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

В судовому засіданні представник позивача не заперечував, щодо того, що ОСОБА_1 перебував за кермом автомобіля, однак заперечував з приводу того, що він порушив правила дорожнього руху, а саме те, що в АДРЕСА_1 ОСОБА_1 здійснив зупинку ТЗ в межах зони дії знаку 3.34 «Зупинку заборонено», а відтак на його думку працівник поліції не мав права вимагати у нього пред`явлення документів, що підтверджують відповідно його право на керування транспортним засобом.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Однак, всупереч вимогам даної статті позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що адміністративне правопорушення ним не вчинялося.

Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Разом з тим, частиною другою статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Таким чином, законодавством обов`язок доказування правомірності рішення суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача.

Так, на підтвердження факту вчинення позивачем правопорушення, зазначеного в постанові НК №159142, представником відповідача надано суду компакт-диск з записом з місця події.

З наявного відеозапису, що міститься в матеріалах справи, встановлено, що транспортний засіб позивача марки Renault Clio, номерний знак НОМЕР_1 , було зупинено в м. Кропивницький, по вул. Чорновола 29/32. Відповідач підійшов до водія та повідомив останнього про вчинене ним правопорушення, а саме те, що ОСОБА_1 здійснив зупинку транспортного засобу в межах зони дії знаку 3.34 - Зупинку заборонено, пояснив суть правопорушення, причину та підставу перевірки документів, які попросив надати відповідно до п. 2.1 ПДР України та на підставі ст. 32 Закону України "Про Національну поліцію". На вимогу працівника поліції ОСОБА_1 надав посвідчення водія видане Королівством Саудівської Аравії. Із відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 під час надання усних пояснень по суті справи підтвердив той факт, що він особисто припаркував автомобіль в межах зони дії заборонного знаку, що фактично сталося через то, що поряд перебував інший автомобіль. Встановивши факт вчинення адміністративного правопорушення: порушення вимог п. 2.1.а ПДР України, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 126 КУпАП України, водію було роз`яснено права особи, яка притягується до відповідальності відповідно до ч. 1 ст. 268 КУпАП. Також, позивачу було роз`яснено право оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення в судовому порядку. Позивач підтвердив, що йому зрозуміло його права та не висловив жодних клопотань чи заяв щодо необхідності скористатися ними. Крім того, із відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 в повній мірі розуміє українську мову, особисто надає пояснення та неодноразово зауважує, що проживає на території України тривалий час.

З відеозапису вбачається, що позивач підписав постанову та отримав свій екземпляр.

З дослідженого в судовому засіданні відеозапису не вбачається, що позивач запречує факт того, що ним було порушено ПДР України, а саме невиконання вимоги знаку 3.34, крім того з даного відеозапису чітко вбачається, що ОСОБА_1 розуміє українську мову та не потрує перекладача.

Відповідно до статті 32 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у таких випадках: якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.

Згідно з пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі:

а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії;

б) реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил, Національної гвардії, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - технічний талон);

в) у разі встановлення на транспортних засобах проблискових маячків та (або) спеціальних звукових сигнальних пристроїв - дозвіл, виданий уповноваженим органом МВС, а у разі встановлення проблискового маячка оранжевого кольору на великогабаритних та великовагових транспортних засобах - дозвіл, виданий уповноваженим підрозділом Національної поліції, крім випадків встановлення проблискових маячків оранжевого кольору на сільськогосподарській техніці, ширина якої перевищує 2,6 м;

г) на маршрутних транспортних засобах - схему маршруту та розклад руху; на великовагових і великогабаритних транспортних засобах та транспортних засобах, що здійснюють дорожнє перевезення небезпечних вантажів, - документацію відповідно до вимог спеціальних правил;

ґ) чинний страховий поліс (страховий сертифікат Зелена картка) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення);

д) у разі встановлення на транспортному засобі розпізнавального знака Водій з інвалідністю - документ, що підтверджує інвалідність водія або пасажира (крім водіїв з явними ознаками інвалідності або водіїв, які перевозять пасажирів з явними ознаками інвалідності).

Приписами пункту 2.4 Правил дорожнього руху України визначено, що на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також: а) пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1; б) дати можливість перевірити номери агрегатів і комплектність транспортного засобу; в) дати можливість оглянути транспортний засіб відповідно до законодавства за наявності на те законних підстав, у тому числі провести з використанням спеціальних пристроїв (приладів) зчитування інформації із самоклейної мітки радіочастотної ідентифікації про проходження обов`язкового технічного контролю транспортним засобом, а також перевірку технічного стану транспортних засобів, які відповідно до законодавства підлягають обов`язковому технічному контролю.

За невиконання вимог пунктів 2.1 Правил дорожнього руху передбачена адміністративна відповідальність згідно з частино другою статті 126 КУпАП - керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Отже, врахувавши те, що позивачем було порушено правила дорожнього руху, на підставі статті 32 Закону України «Про Національну поліцію», статті 16 Закону України «Про дорожній рух» та п.п. 2.4 «а» ПДР України, поліцейський правомірно пред`явив вимогу щодо перевірки документів, що підтверджують відповідне право водія на керування гранепортним засобом.

Разом з тим, як вбачається із наданих доказів, на вказану вимогу водій ОСОБА_1 пред`явив поліцейському національне посвідчення водія видане Королівством ОСОБА_4 та його переклад.

З аналізу відповідних документів поліцейським було встановлено, що надане позивачем посвідчення водія є таким, що не надає йому права керувати транспортним засобом на території України. Відтак поліцейський дійшов висновку щодо наявності в діях водія складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП.

За змістом статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають, зокрема, справи про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху (зокрема порушення ч. 2 ст. 126 КУпАП).

Відповідно до частини другої статті 222 КУпАП від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Пунктом 4 Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі передбачено, що у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП.

Отже, з огляду на наведені встановлені судом обставини та законодавчі приписи, виходячи з того, що ОСОБА_1 притягався до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбаченого частиною 2 статті 126 КУпАП, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, суд вважає правомірним винесення поліцейським спірної постанови без складання відповідного протоколу, оскільки відповідач є уповноваженим працівником підрозділу Національної поліції, який має право розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення від імені органів Національної поліції.

Крім того, вищенаведеними правовими нормами встановлено безумовний обов`язок при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особою, яка керує ним, мати при собі мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Однак, судом встановлено, що позивач 04.04.2021 керував автомобілем марки Renault Clio, номерний знак НОМЕР_1 , не маючи права керування транспортним засобом, при цьому пред`явивши посвідчення водія Королівства Саудівської Аравії, яке не визнано державою Україна, а відтак його дії охоплюються складом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Посилання представника позивача на те, що ОСОБА_3 на вимогу працівників поліції пред`явити документи, надав посвідчення водія видане Міністерством внутрішніх справ Королівства Саудівської Аравії, а також їх переклад на українську мову, яке у відповідності до Віденської Конвенції «Про дорожній рух» від 08.11.1968 відповідає міжнародним європейським стандартам, мають дублювання тексту латинськими буквами, а тому у відповідності до ст. 41 Конвенції «Про дорожній рух» від 08.11.1968 року позивач мав належне посвідчення водія, судом до уваги не приймається з огляду на наступне.

Указом Президії ВР УРСР № 2614-VIII від 25 квітня 1974 року ратифіковано Віденську Конвенцію про дорожній рух від 1968 року.

Королівство Саудівської Аравії є договірною стороною Віденської Конвенції про дорожній рух 1968 року з 12 квітня 2016 року.

Частиною другою статті 41 Конвенції про дорожній рух встановлено, що договірні сторони будуть визнавати будь-яке національне водійське посвідчення, складене їх національною мовою або на одній з їх мов або, якщо воно не складене на такій мові, супроводжуване завіреним перекладом; будь-яке національне водійське посвідчення, що відповідає прнписам Додатку 6 Конвенції.

Відтак однією з основних умов для визнання національного ведійського посвідчення відповідної країни Україною є відповідність його приписам Додатку 6 Конвенції.

Положеннями частини 4 додатку 6 Конвенції про дорожній рух встановлено, що у посвідченні в обов`язковому порядку зазначаються перераховані нижче відомості; ці відомості нумеруються наступним чином:

1. прізвище;

2. ім`я, інші імена;

3. дата і місце народження;

4а) дата видачі посвідчення;

4b) дата закінчення терміну дії посвідчення;

4с) найменування або печатка органу, що видав посвідчення;

5. номер посвідчення;

6. фотографія власника;

7. підпис власника;

9. категорії (підкатегорії) транспортних засобів, на які поширюється дія посвідчення;

12. додаткова інформація або обмеження в кодованому вигляді, що стосуються кожної категорії (підкатегорії) транспортних засобів.

Положеннями частини 6 додатку 6 Конвенції про дорожній рух встановлено, що всі записи, що вносяться до посвідчення, повинні виконуватися літерами латинського алфавіту. У разі використання інших букв ці записи повинні також транслітеруватись буквами латинського алфавіту.

Положеннями частини 8 додатку 6 Конвенції про дорожній рух встановлено, що національне водійське посвідчення договірних сторін може видаватися для керування транспортними засобами наступних категорій та підкатегорій: А, В, С, D, BE, СЕ, DE.

Отже, з аналізу наданого позивачем посвідчення водія вбачаються невідповідності вимог відображених у Додатку 6 Конвенції, а саме:

- в посвідченні водія відсутня будь-яка інформація щодо категорії (підкатегорії) транспортних засобів, на які поширюється дія посвідчення. Дана обставина взагалі унеможливлює встановлення факту наявності в позивача права на керування ТЗ тієї категорії - якою він керував на момент вчинення адміністративного правопорушення;

- всупереч п.п. 3 ч. 4 додатку 6 Конвенції, в посвідченні не зазначено місце народження особи;

- всупереч вимогам частини 6 додатку 6 Конвенції, не всі записи, що внесенні до посвідчення виконанні літерами латинського алфавіту.

З наведеного встановлено, що національне посвідчення водія позивача не відповідає вимогам встановленим ч. 4, 6, 8 додатку 6 Конвенції, а відтак у відповідності до ч. 2 ст. 41 Конвенції таке посвідчення водія не надає йому права на керування транспортним засобом на території України.

В даному випадку, до спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні положення пункту 30 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами", затвердженого постановою КМУ від 8 травня 1993 р. №340, в редакції, що була актуальна на момент виникнення спірних правовідносин, а саме із змінами внесеними Постановою КМУ від 17 лютого 2021р. № 121 «Про внесення змін до Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами» (далі - Положення).

Відповідно до вищезазначеного пункту 30 Положення особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія та посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту, або у разі наявності посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту.

Отже, з аналізу пункту 30 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, слідує, що посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Конвенції про дорожній рух 1968 року, надає право на керування транспортними засобами на території України за умови наявності у водія міжнародного посвідчення водія.

Однак, всупереч даним положенням, позивач не надав, ні поліцейському, ні суду жодних доказів наявності в нього міжнародного посвідчення водія, як того вимагає чинне законодавство. Позивачем, при пред`явленні посвідчення водія, виданого МВС Королівства Саудівської Аравії на його ім`я та перекладу, не було враховано, що його форма та зміст не відповідає вимогам даної Конвенції, а відтак і не може бути визнано державою Україна.

Посилання позивача на те, що відповідачем порушено вимоги ст. 268 КУпАП, оскільки ОСОБА_1 є громадянином Йорданії, погано володіє українською мовою, юридично необізнаний та потребує правової допомоги, а постанова про накладення адміністративного стягнення складена за відсутності перекладача, чим порушено його право на захист, судом приймається критично з наступних підстав.

Як зазначено вище та встановлено з дослідженого в судовому засіданні відеозапису порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення відбувався у відповідності до норм чинного законодавства. Водію було роз`яснено його права передбачені статтею 268 КУпАП та строк оскарження за статтею 289 КУпАП, що зафіксовано безпосередньо на відеозаписі з місця розгляду адміністративної справи.

Позивач особисто підтвердив, що йому зрозуміло його права та не висловив жодних клопотань чи заяв щодо необхідності скористатися ними, зокрема і правом на перекладача.

Крім того, положеннями чинного законодавства не передбачено обов`язкового залучення до адміністративного провадження перекладача - у випадку, якщо таке провадження проводиться по відношенню до іноземного громадянина, за відсутності клопотання останнього.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем не звільняє позивача від обов`язку доказування протилежного.

Оцінивши наведені позивачем доводи на підтвердження заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про відсутність підстав для скасування постанови про адміністративне правопорушення, оскільки доказів, які мали спростувати факт наявності адміністративного правопорушення позивачем надано не було. Підтвердження наявності обставин, що виключають адміністративну відповідальність належними і допустимими доказами доведено не було.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими.

Частиною третьою статтею 286 КАС України визначено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Аналіз зазначених норм права та встановлені в судовому засіданні обставини, дають суду підстави для висновку про правомірність винесеної відповідачем постанови про притягнення до адміністративної відповідальності позивача, а тому її необхідно залишити без змін, а позовну заяву без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

З урахуванням положень статті 139 КАС України, а також беручи до уваги те, що позовну заяву позивача залишено без задоволення, витрати позивача пов`язані зі сплатою судового збору слід залишити без відшкодування.

Керуючись ст.ст. 7, 126, 247, 293 КУпАП, ст.ст. 72, 77, 118-119, 122, 243-244, 246, 262, 286 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Постанову серії НК №159142 від 04.04.2021, винесену поліцейським Управління патрульної поліції у Кіровоградській області Департаменту патрульної поліції Мартиновим Романом Сергійовичем, якою притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП залишити без змін, а позовну заяву ОСОБА_1 до поліцейського Управління патрульної поліції у Кіровоградській області Департаменту патрульної поліції Мартинова Романа Сергійовича, до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення - без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Сьомого апеляційного адміністративного суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 КАС України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідка на тимчасове проживання № НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: поліцейський Управління патрульної поліції у Кіровоградській області Департаменту патрульної поліції Мартинов Роман Сергійович: місце роботи вул. Ю. Бутусова, 22Б, м. Кропивницький.

Відповідача: Департамент патрульної поліції Національної поліції України, адреса: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3.

Суддя: