Справа № 120/1943/21-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2021-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 р. Справа № 120/1943/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши в м. Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Шпиківської селищної ради Тульчинського району Вінницької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року до Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) до Шпиківської селищної ради Тульчинського району Вінницької області (надалі по тексту - відповідач, Шпиківська селищна рада), в якій позивач, після усунення недоліків позовної заяви, просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 22.01.2021 про відмову у наданні йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства та зобов`язати відповідача надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га, кадастровий номер :01:002:0575, яка розташована на території Шпиківської об`єднаної територіальної громади за межами с. Торків, для ведення особистого селянського господарства.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 30.12.2020 позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель, що перебувають у комунальній власності Шпиківської ОТГ, додавши до такої заяви усі необхідні документи. Проте, рішенням відповідача від 22.01.2021 йому відмовлено у наданні такого дозволу на підставі ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), у зв`язку із тим, що місце розташування земельної ділянки, зазначене на графічних матеріалах, не відповідає схемі землеустрою документації по формуванню території сільської ради, а також не містить обґрунтованих рішень організації раціонального використання та охорони земель. Позивач вважає таку відмову протиправною, вказуючи при цьому на те, що відповідачем порушено ст. 118 ЗК України, якою передбачено виключні підстави для відмови у наданні дозволу на виготовлення документації із землеустрою. Наведені обставини і спонукали позивача звернутися до суду за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.

Ухвалою від 13.04.2021 судом відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлені строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення.

22.04.2021 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову. Зазначає про те, що підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту для відведення йому у власність земельної ділянки площею 2,00 га за рахунок земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0575 на території Шпиківської ОТГ за межами населеного пункту с. Торків для ведення особистого селянського господарства слугувало попередньо прийняте на позачерговій сесії рішення №85 Шпиківської селищної ради Тульчинського району Вінницької області від 05.01.2021, згідно якого бажана для позивача земельна ділянка включена до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які виносяться для продажу на земельні торги з прав оренди. Окрім іншого відповідач також просить суд врахувати правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 08.11.2019 по справі №420/914/19, згідно якої в разі віднесення земельної ділянки до переліку для продажу прав на них на земельних торгах, то це є підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки. За таких обставин відповідач вважає заявлені позовні вимоги безпідставними та такими, що задоволеними бути не можуть.

Своїм правом подання відповіді на відзив позивач не скористався. А інших заяв по суті справи від сторін спору не надходило.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що 30.12.2020 року позивач звернувся до Шпиківської селищної ради із письмовою заявою про надання йому дозволу на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га з кадастровим номером :01:002:0575, яка розташована на території Шпиківської ОТГ (за межами населеного пункту с. Торків) для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності. До поданої заяви позивачем додано копію паспорта громадянина України - заявника, документ про присвоєння ідентифікаційного номера, а також графічні матеріали із позначенням місця розташування бажаної земельної ділянки.

За наслідками розгляду такої заяви рішенням 4 позачергової сесії 8 скликання Шпиківської селищної ради від 22.01.2021 № 203 позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з посиланням на ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України та вказівкою на те, що місце розташування земельної ділянки зазначене на графічних матеріалах не відповідає схемам землеустрою документації по формуванню території сільської ради, а також не містить обґрунтованих рішень організації раціонального використання та охорони земель, а саме здійснюється перерозподіл земель без врахування потреби сільського господарства та розвитку території.

Незгода позивача із таким рішенням зумовила його звернення до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню відповідача, суд керується такими мотивами.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає та реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України (далі ЗК України) та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За змістом статті 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у частині першій статті 19 ЗК України, до яких зокрема належать землі сільськогосподарського призначення.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

В силу положень п. "а" ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються громадянам у власність та надаються у користування для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Отже, законом передбачено право громадян України на безоплатне набуття у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності сільськогосподарського призначення.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 Розділу IV Земельного кодексу України.

Так, згідно із ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України. Зокрема, частиною шостою цієї статті визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що статтею 118 Земельного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України, а тому відмова у вирішенні заяви на будь-яких інших підставах, які не передбачені даною нормою, суперечить вимогам закону.

Аналогічна правова позиція із цього приводу неодноразово була висловлена Верховним Судом у своїх постановах від 25.02.2020 року в справі за № 723/1964/14-а, від 15.04.2020 року в справі за № 638/15764/17, від 15.04.2020 року в справі за № 638/15764/17, від 22.04.2020 року в справі за № 818/1707/16 та від 14.05.2020 року в справі за № 360/536/17-а, та інших.

Отже, аналіз положень частин 6 та 7 статті 118 ЗК України вказує на те, що з метою реалізації права на отримання земельної ділянки зацікавлена особа повинна звернутися із клопотанням до компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування. Наведене законодавче регулювання обумовлено розмежуванням компетенції між органами державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної форми власності.

Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (частина 1 статті 122 ЗК України).

Разом із тим, порядок прийняття органом місцевого самоврядування відповідних рішень врегульований Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання регулювання земельних відносин.

Так, як слідує із матеріалів справи, підставою для відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки згідно рішення 4 позачергової сесії 8 скликання Шпиківської селищної ради № 203 від 22.01.2021 є те, що з позиції відповідача, отримання такої ділянки призведе до перерозподілу земель без врахування потреби сільського господарства та розвитку територій, у зв`язку з чим на підставі ч. 7 ст. 118 ЗК України не може бути передана для ведення особистого селянського господарства.

При цьому, за доводами відповідача, що викладені у відзиві на позовну заяву, правомірність спірного рішення останній мотивує тим, що рішенням позачергової 3 сесії 8 скликання №85 Шпиківської селищної ради Тульчинського району Вінницької області від 05.01.2021 дана земельна ділянка включена до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які виносяться для продажу на земельні торги з прав оренди. При цьому, у своїх аргументах відповідач посилається на правову позицію Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 по справі №420/914/19.

Оцінюючи такі доводи, суд погоджується з тим, що в разі віднесення земельної ділянки до переліку для продажу прав на них на земельних торгах, то це є окремою самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки.

Проте, такі положення регулюються ст. 136 ЗК України, а не ч. 7 ст. 118 ЗК України, якою керувався відповідач при прийнятті спірного рішення.

Так, приписами ст. 136 ЗК України, яким визначено порядок добору земельних ділянок державної чи комунальної власності та підготовка лотів для продажу на земельних торгах, свідчать про те, що віднесення земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для продажу прав на них на земельних торгах є також самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-3 ст. 136 ЗК України організатор земельних торгів визначає перелік земельних ділянок державної чи комунальної власності та/або прав на них, які виставляються на земельні торги окремими лотами. Забороняється вносити до зазначеного переліку призначені під забудову земельні ділянки без урахування у випадках, передбачених законом, результатів громадського обговорення.

У переліку зазначаються місце розташування (адреса) земельної ділянки, її цільове призначення (функціональне використання), площа, кадастровий номер, умови продажу.

Добір земельних ділянок державної чи комунальної власності, у тому числі разом з розташованими на них об`єктами нерухомого майна (будівлями, спорудами) державної чи комунальної власності, які або права на які виставляються на земельні торги, здійснюється з урахуванням затверджених містобудівної документації та документації із землеустрою, а також маркетингових досліджень, інвестиційної привабливості, звернень громадян та юридичних осіб щодо намірів забудови.

Земельні ділянки, включені до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів.

Пунктом 4 ч. 4 ст. 136 ЗК України передбачено, що підготовка лотів до проведення земельних торгів включає державну реєстрацію земельної ділянки.

Аналогічний правовий висновок із цього приводу викладений у постановах Верховного Суду від 03.04.2018 у справі №815/3059/17 та від 17.10.2019 у справі №823/1120/16, від 08.11.2019 у справі №420/914/19.

Отже, виходячи із наведеного вище правового регулювання слід дійти висновку, що перелік земельних ділянок державної чи комунальної власності та/або прав на них, які виставляються на земельні торги, серед іншого, в обов`язковому порядку має містити кадастровий номер відповідної земельної ділянки. При цьому фактично формуванню переліку земельної ділянки передує процедура підготовки лоту до торгів, в межах якої організатор торгів, зокрема, здійснює відведення такої земельної ділянки та державну реєстрацію останньої із присвоєнням відповідного кадастрового номеру.

Втім, як наголошувалося судом вище, відповідач згідно оскаржуваного рішення № 203 від 22.01.2021 відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на підставі ч. 7 ст. 118 ЗК України, вказавши при цьому на те, що місце розташування земельної ділянки, яке зазначене на графічних матеріалах, не відповідає схемам землеустрою документації по формуванню території сільської ради, а також не містить обґрунтованих рішень організації раціонального використання та охорони земель, а саме здійснюється перерозподіл земель без врахування потреби сільського господарства та розвитку території.

В даному випадку, оцінюючи спірне рішення, суд керується положеннями ч. 2 ст. 2 КАС України, в силу якої, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони у тому числі на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Суд зазначає, що загальне формулювання із посиланням на ч. 7 ст. 118 ЗК України якою, як підставою для відмови у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою, є "невідповідність місця розташування земельної ділянки, вимогам законів…" має бути чітко роз`яснено у самому рішення вказівкою на конкретні невідповідності місця розташування об`єкта вимогам законам або прийнятим відповідно до них нормативно-правовим актам, генеральним планам населених пунктів та іншої містобудівної документації, схемам землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, тощо.

Наведений висновок узгоджується із встановленими законом вимогами щодо "обґрунтованості рішення", що полягають в дослідженні суб`єктом владних повноважень усіх обставин, що є істотними у процесі його прийняття, аналізі таких обставин та їх правової оцінки. Усі мотиви якими керується суб`єкт у процесі оцінки та аналізу обставин повинні бути чітко та повно відображені у рішенні. В такий спосіб зацікавленій особі створюються гарантії того, що навіть у випадку якщо рішення прийнято не на її користь, вона зможе оскаржити його, та обґрунтувати свою незгоду із одним чи декількома аргументами які чітко зазначені в рішенні.

Такий підхід підтверджується і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини. Так, у справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.comS.r.l. проти Молдови", заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Виходячи із обставин встановлених у цій справі, відповідач принципу належного урядування як і вимог закону про повне обґрунтування власного рішення не дотримався. Зокрема, оскаржуване рішення обґрунтоване посиланням на ч. 7 ст. 118 ЗК України, в той же час у своєму відзиві відповідач наводить інші обставини, як підстави для такої відмови, мотивація яких взагалі не відображена у прийнятому рішенні. Такі недоліки у діяльності відповідача перешкоджають позивачу у реалізації права на обґрунтування своєї незгоди із усіма аргументами відповідача та ефективне і швидке оскарження рішення.

Крім того, за таких обставин і суд позбавлений можливості надати оцінку чи виконані всі умови, визначені нормами Земельного кодексу України для прийняття рішення про надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Більше того, станом на момент подання позивачем заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, а саме 30.12.2020, земельна ділянка, частину якої хотів отримати у власність позивач, не була включена до переліку земельних ділянок комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, що не виключало можливості розглянути його заяву.

На підставі вищевикладеного, суд відхиляє доводи відповідача про правомірність відмови з посиланням на інше рішення позачергової 3 сесії 8 скликання №85 Шпиківської селищної від 05.01.2021 про включення даної земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які виносяться для продажу на земельні торги з прав оренди, оскільки такою відмовою було не зазначене рішення і положення ст. 136 ЗК України. Натомість підставою для прийняття оскаржуваного рішення були положення ч. 7 ст. 118 ЗК України, застосування яких до спірної ситуації відповідачем належним чином не обґрунтовано та не доведено в ході судового розгляду справи.

Відтак, суд доходить висновку, що оскаржуване рішення Шпиківської селищної ради від 22.01.2021 № 203 в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою не відповідає критеріям правомірності, викладеним у ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому суд вважає його протиправним та таким, що підлягає скауванню.

Щодо наступної позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га, кадастровий номер :01:002:0575, яка розташована на території Шпиківської об`єднаної територіальної громади за межами с. Торків, для ведення особистого селянського господарства, то суд зазначає таке.

Так, наслідком скасування судом у цій справі рішення Шпиківської селищної ради № 203 від 22.01.2021 в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою є те, що заява (клопотання) позивача від 30.12.2020 про надання такого дозволу залишається актуальним та нерозглянутим.

Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Проте, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура. Видача такого дозволу без необхідних дій суб`єкта владних повноважень в межах адміністративної процедури не гарантує забезпечення прав позивача у передбачений законом спосіб.

В процесі розгляду цієї справи судом встановлено, що саме оскаржуване позивачем рішення Шпиківської селищної ради від 22.01.2021 не містить повного аналізу обставин, з`ясування яких є необхідним і важливим при розгляді питання про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою.

Із вищевикладеного слідує, що в межах розгляду цієї справи суд не може дійти остаточного висновку про те, чи є ті обставини, які зазначені в оскаржуваному рішенні відповідача вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для надання відповідного дозволу. А прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача видати дозвіл на розробку проекту землеустрою без перевірки наявності чи відсутності усіх підстав для відмови у видачі дозволу, може бути необґрунтованим та призвести до видачі такого дозволу з порушенням закону.

Саме такий правовий висновок із подібного питання був зроблений Верховним Судом у постанові від 03.12.2019 по справі № П/811/2514/17. Крім того, такої ж думки дотримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд у своїй постанові від 01.02.2021 по справі № 120/2068/20-а.

З урахуванням викладеного, суд вбачає підстави для часткового задоволення цієї позовної вимоги у спосіб зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 2,0 га з кадастровим номером :01:002:0575, яка розташована на території Шпиківської ОТГ (за межами населеного пункту), з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Відтак, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що заявлений адміністративний позов необхідно задовольнити частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов задоволено частково, судові витрати які понесені позивачем на сплату судового збору в сумі 908 грн., підлягають відшкодуванню в сумі 454 грн. (908 / 2), тобто пропорційно розміру задоволених вимог за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення 4 позачергової сесії 8 скликання Шпиківської селищної ради № 203 від 22.01.2021 в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га на території Шпиківської селищної ради.

Зобов`язати Шпиківську селищну раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га з кадастровим номером :01:002:0575, яка розташована на території Шпиківської ОТГ (за межами населеного пункту), для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

У іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 454 грн. (чотириста п`ятдесят чотири гривні) за рахунок бюджетних асигнувань Шпиківської селищної ради.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 03.06.21.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Шпиківська селищна рада Тульчинського району Вінницької області (, місцезнаходження: вул. Ліпіна, 4, смт. Шпиків, Тульчинського району Вінницької області, 23614).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович