Справа № 380/3384/21
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2021-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/3384/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2021 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гулкевич І.З., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові-повідомлення рішення від 15.03.2018 №, №, №.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень податковим органом не було враховано те, що у зв`язку із зміною валюти за кредитом з іноземної валюти на гривню, прощена (анульована) кредитором сума боргу у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 01.01.2014, а тому виявлена різниця не набула статусу додаткового блага та відповідно до вимог підпункту "д" 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України не підлягає включенню до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку. Тобто у спірних правовідносинах реструктуризація боргу не відбувалась, сторонами було досягнуто домовленість про зміну валюти кредиту, внаслідок чого відбулась конвертація боргу з іноземної валюти у валюту України. Відповідачем дані факти не враховано, відповідно спірні податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню. Просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою від 26.03.2021 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач 22.04.2021 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування своєї позиції вказав, що у зв`язку із отриманням інформації про виплату ОСОБА_1 доходу та неподання нею декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік проведено документальну позапланову невиїзну перевірку, за результатами якої встановлено порушення останньою підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164, п.167.1 ст. 167 ПК України, а саме в частині неподання податкової декларації про майновий стан та доходи за 2015 рік; пп.1.2, пп.1.3, пп.1.5, пп.1.6 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України внаслідок чого занижено військовий збір у сумі 2927,36 грн. Сума виплаченого на користь ОСОБА_1 доходу становить 194 157,45 грн, що було встановлено на підставі відомостей з центральної бази Державного реєстру фізичних осіб ДПС про суми виплачених доходів за 2015 рік. Цей дохід позивач отримала від "УкрСиббанк" у вигляді прощеного (анульованого) боргу (ознака доходу "126") та він відображений кредитором у податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум отриманого з них податку за формою №1ДФ (далі податковий розрахунок №1ДФ) за підсумками звітного періоду, в якому такий борг анульовано. Оскільки кредитором виконано вимоги підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164, підпункту "б" пункту 176.2 статті 176 ПК України, то боржник (позивач) самостійно мала сплатити податок з таких доходів та відобразити їх у річній податковій декларації. Невиконання обов`язку платником податку щодо сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору та подання податкової декларації мало наслідком прийняття податкових повідомлень-рішень.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

29.12.2005 між АТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №870/05Р-231/293, згідно якого, Банк зобов`язується надати Позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 80000,00 доларів США на строк з 29 грудня 2005 по 29 грудня 2026 на умовах, наведених у цьому договорі, а Позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором.

Також 29.12.2005 між АТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки нерухомого майна. Відповідно до вказаного договору позивач, з метою забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором передала у іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

15.12.2015 між позивачем та ПАТ "УкрСиббанк" укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №870/05Р-231/293 від 29.12.2005. Згідно умов додаткової угоди, банк здійснює анулювання (прощення) частини заборгованості, у разі подання позичальником банку відповідного клопотання (заяви) щодо анулювання (прощення) частини заборгованості за договором та погашення позичальником частини заборгованості у розмірі не менше еквіваленту, що дорівнює 482049,26 грн. у валюті наданого кредиту за договором за курсом уповноваженого банку, а саме за курсом купівлі такої валюти банком на МВРУ, що склався на дату купівлі такої валюти банком за заявою клієнта.

Згідно п. 1.3 Додаткової угоди, у разі прощення (анулювання) боргу позичальник зобов`язується самостійно сплатити всі податки та збори, що передбаченні чинним законодавством на день анулювання (прощення) боргу з таких доходів та відобразити їх у річній податковій декларації за відповідний звітний період, в якому проводиться анулювання (прощеного) боргу.

Водночас, 15.12.2015 між позивачем та ПАТ "УкрСиббанк" укладено договір про надання споживчого кредиту №0. Згідно умов договору, банк надає позичальнику кредит у розмірі 482049,26 грн. строком до 15.10.2033, з метою погашення заборгованості за кредитним договором №870/05Р-231/293 від 29.12.2005, укладеного між АТ "УкрСиббанк" та позичальником. Кредит надавався шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок в національній валюті, відкритий позичальником в Банку.

Відповідно до повідомлення банку від 18.12.2015 року №31-3-04/301, позивачу анульовано кредитну заборгованість, що станом на 18.12.2015 року становила 8440,51 USD, що складає 198247,96 грн. Зі змісту повідомлення також вбачається, позивачу повідомлено про те, що відповідно до підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК анульована сума заборгованості за основним боргом (кредитом) є його доходом, отриманим як додаткове благо та вказали про необхідність самостійно сплатити податок на доходи фізичних осіб з такого доходу та відобразити його у річній податковій декларації з податку на доходи фізичних осіб, а також сплатити військовий збір.

На підставі наказу Головного управління ДФС у Львівській області від 02.01.2018 року № 1 "Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) ", повідомлення №1 від 02.01.2018, Головним управлінням ДФС у Львівській області проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ОСОБА_1 з питань перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати належних сум податків до бюджету за період з 01.01.2015 по 31.12.2015, про що складено Акт №92/13-01-13-12/ НОМЕР_1 від 19.01.2018. З даного акту вбачається, що перевіркою встановлено порушення: п.п.49.18.4. п.49.18. ст.49, п.179.1. ст.179 ПК України, а саме не подання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік; абз. "д" п.п.164.2.17. п.164.2. ст.164, п.п.167.1. ст.167 ПК України, а саме за період 2015 занижено податок на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету, в сумі 1722,50 грн; п.п.1.2, п.1.3, пп.1.5, пп.1.6 п.16-1 Підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідні положення ПК України, пп.168.1.1,пп.168.1.2 п.168.1 ст.168 Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" а саме за період 2015 занижено військовий збір, що підлягає сплаті до бюджету, в сумі 2927,36 грн.

За результатами встановлених порушень податковим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 15.03.2018:

-№, яким збільшено суму грошового зобов`язання за основним платежем з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування у розмірі 38 342,49 грн за основним платежем та застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 9585,62 грн;

-№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору у розмірі 2927,36 грн за основним платежем та застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 731,84 грн;

-№, яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в розмірі 170,00 грн.

Вважаючи податкові повідомлення - рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернулася з цим позовом до суду.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірним питанням в межах даної справи є правомірність віднесення ДПС суми прощеної (анульованої) кредитором заборгованості до складу оподаткованого доходу як додаткового блага на підставі абзацу "д" підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України.

Згідно з підпунктом 14.1.47 пункту 14.1. статті 14 ПК України (тут і далі - в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Відповідно до пункту 163.1 статті 163 ПК України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Згідно з пунктом 164.1 статті 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

З аналізу наведених положень ПК України можна зробити висновок, що до доходів взагалі та додаткових благ, зокрема, відносяться матеріальні та нематеріальні цінності, кошти та інші активи, які безпосередньо отримані платником податку та які збільшують загальний майновий стан цього платника і забезпечують приріст його активів у тій чи іншій формі.

Види доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначені пунктом 164.2 статті 164 ПК України.

В силу абзацу "д" підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається основна сума боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

У зв`язку з політичною та фінансовою кризою, яка сталася у 2014 році та спричинила девальвацію національної валюти в Україні, враховуючи скрутне становище, в якому опинилися позичальники - фізичні особи, які отримали споживчі кредити в іноземній валюті, з 7 травня 2015 року підрозділ 1 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України доповнений пунктом 8 на підставі Закону України "Про внесення змін до ПК України щодо кредитних зобов`язань".

Метою запровадження вказаних положень є фактична реалізація положень Закону України "Про реструктуризацію кредитних зобов`язань з іноземної валюти в гривню", згідно з якими платникам податків надаються певні податкові преференції.

Відповідно до пункту 8 підрозділу 1 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 1 січня 2014 року.

Дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 1 січня 2015 року.

Тобто, курсова різниця, що виникла внаслідок знецінення національної валюти по відношенню до валюти прощеного боргу (кредиту), не відноситься до доходів платника податку та не підлягає оподаткуванню.

В силу колізійного принципу пріоритету норми акта, виданого пізніше, до правовідносин, які виникли у зв`язку із прощенням банками з 1 січня 2015 року боргу позичальникам за кредитами в іноземній валюті, які не було погашено до 1 січня 2014 року та валюту зобов`язання за якими було змінено з іноземної на національну, застосовуються норми пункту 8 підрозділу 1 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України.

Застосування вимог абзацу "д" підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України має місце виключно у випадку перевищення суми прощеного (анульованого) кредитором боргу над сумою курсової різниці, обрахованої за правилами, передбаченими пунктом 8 підрозділу 1 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України.

Аналогічний правовий висновок Верховного Суду викладено у постановах від 15 травня 2018 року у справі № 821/1594/17, від 19 липня 2019 року у справі №826/4240/18, від 14.11.2019 року у справі №52010880/18.

Отже, для правильного встановлення правової природи анульованого (прощеного) кредитором боргу (кредиту) позивача (як курсової різниці, розрахованої відповідно до пункту 8 підрозділу 1 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України, або додаткового блага, яке підлягає включенню до загального оподатковуваного доходу фізичної особи) необхідною умовою є дослідження характеру угоди між кредитором та позичальником щодо відповідної реструктуризації боргу та прощення його частини, зокрема, чи було змінено валюту зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню.

Як зазначалось вище, згідно додаткової угоди №1 до Кредитного договору №870/05Р-231/293 позивач та кредитор домовились про анулювання (прощення) частини заборгованості, у разі подання позичальником банку відповідного клопотання (заяви) щодо анулювання (прощення) частини заборгованості за договором та погашення позичальником частини заборгованості у розмірі не менше еквіваленту, що дорівнює 482049,26 грн. у валюті наданого кредиту за договором за курсом уповноваженого банку, а саме за курсом купівлі такої валюти банком на МВРУ, що склався на дату купівлі такої валюти банком за заявою клієнта.

Водночас, 15.12.2015 року між позивачем та ПАТ "УкрСиббанк" укладено договір про надання споживчого кредиту №0. Згідно умов договору, банк надає позичальнику кредит у розмірі 482049,26 грн. з метою погашення заборгованості згідно Кредитного договору №870/05Р-231/293 від 29.12.2015, укладеного між АТ "УкрСиббанк" та позичальником. Кредит надавався шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок в національній валюті, відкритий позичальником в Банку.

При цьому, як вбачається із листа ПАТ "УкрСиббанк" від 14.04.2021 №25-1-01/25895-БТ, позичальнику надано кредит в національній валюті з подальшим частковим анулювання залишку боргу по Кредитному договору №870/05Р-231/293 від 29.12.2005, виданого в іноземній валюті.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів реструктуризації боргу шляхом зміни валютного зобов`язання по кредиту з іноземної на національну, при списанні боргу за кредитним договором №0 від 03.09.2007 року, що виключає можливість застосування положень пункту 8 підрозділу 1 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1054 ЦК України).

Відповідно до статті 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Із положень статті 533 ЦК України випливає, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, зобов`язання по кредитному договору може бути виражене в іноземній валюті, яка і підлягає поверненню та, у разі конвертації (здійснення платежу у в гривні), сума коштів, що підлягає сплаті визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день здійснення платежу.

Як видно із умов кредитного договору №870/05Р-231/293 від 29.12.2005, кредитор надав позичальнику кошти в сумі 80000,00 доларів США, згідно умов Додаткової угоди №1 від 15.12.2015 року погашення частини заборгованості по кредитному договору в сумі 482049,26 грн. має відбутись у валюті наданого кредиту, тобто в доларах США, таким чином, угоди між позивачем та "УкрСиббанк" щодо зміни валюти зобов`язання по кредитному договору не укладалось.

Крім того, позивач не вказує на порушення податковим органом процедурних питань з проведення документальної перевірки, складенням акту за результатом перевірки, винесення податкових повідомлень - рішень.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі "East/West Alliance Limited" проти України" (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги" та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Poland № 30210/96).

Крім того, у пункті 227 рішення у справі "Кудла проти Польщі" Суд вказав, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні доступність засобу юридичного захисту, здатного забезпечувати втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод, незалежно від того, у якій формі вони закріплені в національному правовому порядку. Отже, дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги" та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача (рішення у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), пункт 95 та рішення у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland), заява № 30210/96, пункт 157).

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відтак, перевіривши обґрунтованість ключових доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову належить відмовити повністю.

З урахуванням положень ст. 139 КАС України підстави для відшкодування витрат зі сплати судового збору відсутні.

Керуючись ст. ст. 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 262 п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України, суд -

вирішив:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський окружний адміністративний суд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гулкевич І.З.