Справа № 160/11809/20
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2021-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

02 червня 2021 року м. Дніпросправа № 160/11809/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Добродняк І.Ю., Суховарова А.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 (суддя суду 1 інстанції Сліпець Н.Є.) по справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення недоплаченої суддівської винагороди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, в якому просив:

- визнати протиправними дії територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати судді Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 30 квітня 2020 року із застосуванням обмеження нарахування у сумі 64836,95 грн.;

- зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області провести нарахування суддівської винагороди судді Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1 на підставі ч. ч. 2, 3 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2020 року та щомісячної доплати за вислугу років в розмірі 20 % від посадового окладу з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 18 квітня 2020 року по 30 квітня 2020 року;

- стягнути з територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на користь судді Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду в розмірі 10835,05 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 18 квітня 2020 року по 30 квітня 2020 року;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині виплати суддівської винагороди за один місяць;

- зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області як суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у десятиденний строк звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що відповідач в квітні 2020 року нарахував та виплатив позивачу суддівську винагороду у розмірі, який є нижчим ніж встановлено у статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Закон України від 13.04.2020 року № 553-IX про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не може визначати суддівську винагороду, оскільки відповідно до статті 130 Конституції України розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій, а стаття 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» вказує, що суддівська винагорода регулюється лише цим законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 позов задоволено. Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати судді Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 по 30 квітня 2020 року із застуванням обмеження нарахування. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області провести нарахування суддівської винагороди судді Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1 на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виходячи з базового розміру посадового окладу судді в розмірі 30 (тридцяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2020 року та щомісячної доплати в розмірі 20% від посадового окладу з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 18 по 30 квітня 2020 року. Стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на користь судді Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду в розмірі 10835,05 грн. (десять тисяч вісімсот тридцять п`ять гривень п`ять копійок) з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 18 по 30 квітня 2020 року. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині виплати суддівської винагороди за один місяць.

Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та відмовити у задоволені позову. Зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, адже відповідач не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». При цьому, прийняття 28.08.2020 Конституційним Судом України рішення №10-р/2020 на спірні правовідносини не може впливати, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до прийняття цього рішення. А отже, посилання суду на неконституційність Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не можуть бути підставою для визнання дій відповідача протиправними, і відповідно зобов`язання вчинити дії.

Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 відповідно до Указу Президента України «Про призначення суддів» за №302/2013 від 23 травня 2013 року призначено на посаду судді Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області строком на п`ять років.

Наказом голови Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області №43-К від 26 червня 2013 року ОСОБА_1 зараховано до штату Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області (підстава - Указ Президента України №302/2013 від 23 травня 2013 року) та встановлено щомісячну доплату в розмірі 15 % посадового окладу (а.с.14).

За період з 01 січня 2020 року по 31 березня 2020 року позивачу була нарахована суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад виходячи з 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2020 року та доплати за вислугу років в розмірі 20% від посадового окладу, а саме: січень 2020 року - посадовий оклад 63060 гривень 00 копійок, доплата за вислугу років -20% від посадового окладу, що складає 12612 гривень 00 копійок. Всього разом - 75672 гривень 00 копійок. Аналогічні виплати позивачем було отримано у лютому та березні 2020 року.

Вказані суми зазначені позивачем без утримання з них податків та обов`язкових платежів, тобто це лише нарахована суддівська винагорода.

Судді ОСОБА_1 за квітень 2020 року було застосовано обмеження суддівської винагороди у розмірі 10835,05грн. (а.с.13).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст. 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною 1 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20), визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами;

- абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.

Питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано виключно статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що, в свою чергу, виключає можливість до правовідносин стосовно суддівської винагороди застосовувати інші Закони.

Здійснивши нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди у квітня 2020 року з обмеженнями, передбаченими статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», відповідач порушив гарантоване Конституцією України право на належне матеріальне забезпечення судді, як одну із складових його незалежності, тим самим вчинив протиправні дії.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29 наступного змісту:

Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому, у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі, в операції Об`єднаних сил (ООС).

Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, відповідно до частини другої цієї статті).

Разом з цим, статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України в п. 4.1 рішення від 11 березня 2020 року в справі № 4-р/2020 з посиланням, у тому числі, на норми міжнародного права зазначив, що: Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11 -р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020.

Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виці матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2., абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018).

Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 01 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія За демократію через право (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства України, яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 року № 969/2019 (далі - Висновок).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосудця (ч. 1 ст. 124 Конституції України).

Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

З огляду на вищевикладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач мав керуватися виключно Законом України «Про судоустрій та статус суддів», при цьому, застосування статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020» прямо суперечить статті 130 Конституції України.

Відповідно до частини 1-4 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акту, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Виходячи з наведених вимог процесуального права та враховуючи те, що стаття 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в частині суддівської винагороди не відповідає Конституції України та нормам міжнародного права, суд до спірних правовідносин застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Поряд із зазначеним, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що правильність вищезазначених висновків стосовно неможливості застосування статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в частині суддівської винагороди на теперішній час підтверджується висновками Конституційного Суду України, викладеними в Рішенні від 28.08.2020 №10-р/2020 у справі №1-14/2020(230/20), яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 № 294-ІХ зі змінами;

- абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві положення Закону України Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-ІХ.

Отже, положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 № 294-ІХ зі змінами, Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року № 553-ІХ, визнані неконституційними та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Колегія суддів зауважує, що питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано виключно статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що в свою чергу виключає можливість застосування до правовідносин стосовно суддівської винагороди інших Законів.

Крім того, колегія суддів зазначає, що посилання відповідача на те, що рішення Конституційного Суду України змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення, на переконання колегії суддів є безпідставні. Якщо закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, тим більше визнаний таким що суперечить Конституції України, такий закон чи інший правовий акт не підлягає застосуванню, застосовуються норми Конституції України як норми прямої дії. Порушенні гарантії суддів підлягають поновленню. Колегія суддів враховує, що Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 зазначено про необхідність компенсувати відповідними виплатами, встановленні обмеження суддівської винагороди.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди у квітні 2020 із застосування обмеження нарахування, передбаченого статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX) та зобов`язання останнього провести нарахування недоотриманих коштів за даний період.

В той же час, суд апеляційної інстанції не може погодитися з висновками суду першої інстанції щодо визначеного такого способу захисту права як стягнення з відповідача недоплаченої суддівської винагороди у розмірі 10835,05 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

У цьому зв`язку суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що вимоги про «стягнення» заборгованості з виплати суддівської винагороди та «зобов`язання нарахувати та виплатити» суддівську винагороду (з урахуванням вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів») є двома різними способами захисту порушеного права (що, окрім іншого, передбачає відмінний механізм їх виконання/реалізації).

У спірному випадку позивачем заявлено як вимогу про зобов`язання відповідача нарахувати суддівську винагороду у відповідності до вимог частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» так і вимогу про стягнення з відповідача недоплаченої суддівської винагороди.

Суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що право вибору заявляти ті чи інші вимоги належить позивачу. В той же час, саме суд, який розглядає спір по суті, наділений повноваженнями щодо обрання із декілька можливих способів захисту права, одного, який відповідає сутті спірним відносинам та який найбільш ефективно відновить порушене право.

У спірному випадку, суд першої інстанції, визнавши право позивача на суддівську винагороду саме у розмірі, який визначено статтею Закону України «Про судоустрій і статус суддів», також встановив, що у спірному періоді позивачу суддівська винагорода не була нарахована відповідачем у визначених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» розмірах.

Отже за умови того, що відповідачем суддівська винагорода у визначених Законом розмірах нарахована не була, а повноваженнями щодо нарахування суддівської винагороди наділений відповідач, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що належним способом захисту права у спірному випадку є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду у відповідності до вимог частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції не правильно обрано спосіб захисту порушеного права, який не відповідає суті спірних відносин.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог щодо стягнення з територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на користь позивача недоплаченої суддівської винагороди за період з 18 по 30 квітня 2020 у розмірі 10835,05 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, що є підставою для його скасування в цій частині та прийняття, в цій частині заявлених вимог, нової постанови про відмову у задоволенні позову. Рішення суду першої інстанції також слід змінити, виклавши абзац 4 резолютивної частини в новій редакції.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 в частині задоволених вимог щодо стягнення з територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на користь судді Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду в розмірі 10835,05 грн. (десять тисяч вісімсот тридцять п`ять гривень п`ять копійок) з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 18 по 30 квітня 2020 року скасувати та в цій частині прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 змінити, виклавши абзац 4 резолютивної частини в такій редакції:

«Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області здійснити виплату судді Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду в розмірі 10835,05 грн., розраховану на підставі частин 2, 3, статті 135 Закону України «Про судоустрій у статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року та щомісячної доплати в розмірі 20% від посадового окладу, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, без застосування будь-яких обмежень, передбачених частиною 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 13.04.2020 року № 553-IX».

В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя І.Ю. Добродняк

суддя А.В. Суховаров