Справа № 320/3609/21
Суддя: Файчак В.О.
Дата ухвалення: 2021-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 червня 2021 року № 320/3609/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Файчак В.О., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними,

в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

-визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невнесення змін до Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 269 від 30.08.2019 в частині вірного визначення вислуги років при звільненні з військової служби ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) у календарному та пільговому обчисленні;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 внести зміни до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 269 від 30.08.2019 в частині визначення вислуги років та визначити ОСОБА_1 :

- у календарному обчисленні вислугу років 05 років 00 місяців 04 дні;

- у пільговому обчисленні вислугу років 06 років 09 місяців 27 днів.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що відповідач необґрунтовано відмовив йому листом від 01.03.2021 у задоволенні його заяви про внесення змін до наказу № 269 від 30.08.2019 в частині визначення вислуги років ОСОБА_1 , з тих підстав, що на даний час він не рахується військовослужбовцем даної військової частини.

Ухвалою судді від 05.04.2021 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Витребувано докази по справі від відповідача належним чином завірені копії: особової справи позивача; наказу про звільнення позивача; послужного списку позивача; службової картки позивача; інших документів, на підставі яких відмовлено позивачу у задоволенні його заяви про внесення змін до наказу в частині визначення вислуги років.

Разом з тим, судом запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву.

Частинами 5 та 6 статті 162 КАС України передбачено, що відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд зазначає, що у встановлений судом п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі відповідач правом надати відзив на позовну заяву не скористався.

Згідно з частиною шостою статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України з березня 2014 року.

Наказом командувача військ оперативного командування "Північ" Міністерства оборони України "по особовому складу" № 145 від 19.06.2019 молодшого лейтенанта ОСОБА_1 , командира танкового взводу танкової роти танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом "а" у зв`язку із закінченням строку контракту", відповідно до п. 2 ч. 35 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 269 від 30.08.2019, наказано молодшого лейтенанта ОСОБА_1 з 30 серпня 2019 року виключити із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направити для зарахування на військовий облік до Білоцерлівського ОМВК Київської області.

Також, зазначено, що вислуга років у Збройних Силах ОСОБА_1 становить: календарна - 04 роки 11 місяців 23 дні, пільгова вислуга - 02 роки 08 місяців 26 днів.

Вважаючи, що відповідач не вірно вказав вислугу років у оскаржуваному наказі, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на момент проходження позивачем військової служби; далі - Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною шостою цієї статті передбачено види військової служби, до яких, зокрема, віднесено й військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII), який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті 1-2 Закону №2011-XII, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до учасників бойових дій належать, зокрема військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані), які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.

Відповідно до статті 8 Закону №2011-XII час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження військовослужбовцями військової служби в особливий період зараховується до їх вислуги років, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби на пільгових умовах у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно з частиною 1 пункту 225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Сил України, затверджених Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153 (далі - Положення), звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: у мирний час на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 1 частини п`ятої і пунктом 1 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Пунктом 233 Положення передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Пунктом 234 Положення встановлено, що перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Вислуга років військової служби військовослужбовців розраховується не пізніше ніж за два місяці до дати, на яку планується звільнення.

Інформація про розраховану вислугу років військової служби доводиться військовослужбовцю під підпис перед оформленням документів для його звільнення з військової служби. У разі незгоди з розрахунком вислуги років військової служби військовослужбовець повинен письмово обґрунтувати свої заперечення на аркуші з розрахунком вислуги років і засвідчити їх своїм підписом. У разі відмови військовослужбовця підписати розрахунок вислуги років про це робиться відповідний запис на цьому ж аркуші та засвідчується підписами осіб, які були присутні під час бесіди.

Заперечення військовослужбовців щодо розрахунку вислуги років військової служби розглядаються командирами (начальниками) військових частин перед оформленням документів для звільнення з військової служби. Спірні питання щодо заліку вислуги років окремих періодів служби для призначення пенсії розглядаються спеціальною комісією Міністерства оборони України.

У ході розгляду справи судом встановлено, що згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 269 від 30.08.2019 вислуга років у Збройних Силах ОСОБА_1 становить: календарна - 04 роки 11 місяців 23 дні, пільгова вислуга - 02 роки 08 місяців 26 днів.

Не погодившись із визначеною відповідачем вислугою років, ОСОБА_1 через півтора року звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою від 15.02.2021 про внесення змін до наказу № 269 від 30.08.2019 в частині визначення вислуги років ОСОБА_1 де просив визначити ОСОБА_1 :

- у календарному обчисленні вислугу років 05 років 00 місяців 04 дні;

- у пільговому обчисленні вислугу років 06 років 09 місяців 27 днів.

Листом т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 № 1137/654 від 01.03.2021 повідомлено позивача про те, що на момент його звільнення вислуга років рахувалася відповідно до наявних та підшитих в особовій справі документів, які підтверджують календарну та пільгову вислугу років у Збройних Силах України. Також, повідомлено позивача про те, що вносити зміни у спірний наказ немає можливості, у зв`язку із тим, що на даний час він не рахується військовослужбовцем даної військової частини.

Позивач, вважаючи, що відповідач не вірно вказав вислугу років у оскаржуваному наказі, просить суд визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невнесення змін до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 269 від 30.08.2019 в частині вірного визначення вислуги років при звільненні з військової служби та зобов`язати відповідача внести зміни до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 269 від 30.08.2019 в частині визначення вислуги років та визначити ОСОБА_1 : - у календарному обчисленні вислугу років 05 років 00 місяців 04 дні; - у пільговому обчисленні вислугу років 06 років 09 місяців 27 днів.

У свою чергу суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі статтею 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В силу ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішенням чи чиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Враховуючи наведене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими.

Верховний Суд у постановах від 13 листопада 2019 року у справі №687/1539/16-а та від 4 лютого 2020 року у справі №320/7969/17, зробив висновок про те, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Також, суд зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Указаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 ).

Як зазначалося, предметом позову є визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо невнесення змін до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 269 від 30.08.2019 в частині вірного визначення вислуги років при звільненні з військової служби, яка, на думку позивача порушує його права та інтереси.

Проте, фактично позивач не погоджується із наказом Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 269 від 30.08.2019 в частині визначення вислуги років.

Суд зазначає, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень має місце у тому випадку, коли в межах повноважень суб`єкта владних повноважень існує обов`язок вчинити конкретні дії, але він не виконаний.

Матеріали справи свідчать, що на заяву позивача від 15.02.2021 відповідачем надано відповідь.

На думку суду, правова оцінка діям чи рішенням (бездіяльності) відповідача у даному випадку може бути дана при розгляді спору про визнання протиправним та скасування наказу Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 269 від 30.08.2019 в частині визначення вислуги років позивача.

Матеріали справи свідчать, що про наявність вищевказаного наказу № 269 від 30.08.2019 позивач був обізнаний, однак у встановленому законом порядку його не оскаржував.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Між тим, з матеріалів справи вбачається фактично наявність спору щодо правомірності наказу Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 269 від 30.08.2019 в частині визначення вислуги років ОСОБА_1 , а не бездіяльності відповідача щодо невнесення змін до нього.

Отже, аналізуючи вищенаведене, можна дійти висновку, що позивач під час звернення до суду обрав неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки спір фактично стосується правомірності наказу Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 269 від 30.08.2019 в частині визначення вислуги років ОСОБА_1 .

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що викладені в позовній заяві вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:
У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Файчак В.О.