Справа № 380/4744/20
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2021-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/4744/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2021 року зал судових засідань № 11

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання Кушика Й.-Д.М.,

представника відповідача Гуліна Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до товариства з обмеженою відповідальністю "Валетудо" про стягнення заборгованості

в с т а н о в и в:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшов позов Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів , місцезнаходження: 79005, м.Львів, пл.Маланюка, 6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Валетудо» , місцезнаходження: 81086, Львівська область, Яворівський район, с.Солуки, вул.Івана Франка, 2, в якому позивач просить стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Валетудо" на користь Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів борг у розмірі 49934,51 грн.

Ухвалою від 24.06.2020 суддя залишив позовну заяву без руху.

Ухвалою від 20.07.2020 суддя прийняв справу до провадження та відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 17.09.2020 суд перейшов до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що товариство з обмеженою відповідальністю "Валетудо", не виконало норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у кількості 1 особи. Оскільки товариство з обмеженою відповідальністю "Валетудо", у встановлений термін не сплатило адміністративно-господарські санкції та суму пені, то заборгованість перед відділенням Фонду за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю у 2019 році становить 49934,51 грн.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву від 03.08.2020, в якому проти задоволення позову заперечує. Відзив обґрунтований тим, що відповідач створив робоче місце для особи з інвалідністю "Прибиральник виробничих приміщень", про що подав звіт за формою №3-ПН до Львівського міського центру зайнятості. Проте, відповідач у 2019 році не скерував жодної особи для працевлаштування за вказаною вакансією.

Позивач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання. Клопотань про розгляд справи без участі представника позивача до суду не надходило.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Просив суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення представника відпвоідача, дослідивши та об`єктивно оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, суд встановив наступне.

28.02.2020 відповідач подав до Львівського обласного відділення Фонду Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2019 рік.

У зв`язку з тим, що товариство з обмеженою відповідальністю "Валетудо" не виконало нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у кількості 1 особи, позивач нарахував адміністративно-господарські санкції в сумі 49607,15 грн та, оскільки відповідач не сплатив вказану суму, - нарахував пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій за період з 16.04.2020 по 07.05.2020 в розмірі 327,36грн.

Виходячи з того, що відповідач не сплатив зазначені суми, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю у 2019 році в розмірі 49934,51 грн (адміністративно-господарські санкції в сумі 49607,15 грн + пеня 327,36грн).

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

Положенням про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 14.04.2011 №129 передбачено, що Фонд соціального захисту інвалідів відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль за виконанням підприємствами нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та сплатою ними адміністративно-господарських санкцій і пені.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

При цьому, частиною 2 статті 19 вказаного Закону України визначено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою вказаної статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Частиною 1 статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 вказаного Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення вказаної частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Так, відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Зі змісту частини другої статті 218 Господарського кодексу України вбачається, що вказана норма встановлює підстави для звільнення від відповідальності, як за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання (за що встановлено відповідальність у вигляді відшкодування збитків, штрафні санкції, або оперативно-господарські санкції), так і за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що встановлено відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій).

Отже, суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

У зв`язку з вказаним, необхідно перевірити, чи вжив відповідач залежних від нього заходів для недопущення порушення правил здійснення господарської діяльності, яке полягає у необхідності забезпечення середньооблікової чисельності працюючих інвалідів відповідно до установленого нормативу.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 50 Закону України "Про зайнятість населення" № 5067 (далі - Закон України № 5067) роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.

На виконання пункту 4 частини третьої статті 50 Закону України № 5067 наказом Міністерства соціальної політики України № 316 від 31.05.2013 затверджено Порядок подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)". В контексті прийнятого Закону України № 5067 та затвердженого Порядку подання форми звітності №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" на роботодавців покладено обов`язок подавати до відповідного центру зайнятості звітність форми №3-ПН лише за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через 3 робочі дні з дати відкриття вакансії.

Суд звертає увагу на те, що періодичності подачі звітності за формою №3-ПН законодавством не встановлено, натомість передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію. Тому, якщо роботодавець одноразово подав звітність форми № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" у строк не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі у встановленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії). В такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 806/1368/17, від 20.05.2019 у справі № 820/1889/17, від 13.07.2020 у справі №804/4097/18.

За правилами, визначеними статтею 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 вказаного Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі на підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов`язкових платежів). Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій вказаної статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 вказаного Закону.

До обов`язків роботодавців щодо забезпечення працевлаштування інвалідів в силу приписів частини третьої статті 17, частини першої статті 18, частин другої, третьої та п`ятої статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" фактично віднесено укладання трудового договору з особою з інвалідністю, який самостійно звернувся до роботодавця або був направлений до нього державною службою зайнятості (згідно з статею 21 Кодексу законів про працю України саме наявність трудового договору вказує на виникнення у працівника обов`язку виконувати певну роботу, а у роботодавця обов`язку виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці).

У постанові від 07.02.2018 у справі П/811/693/1712.07.2019 Верховний Суд зробив висновок про те, що закон не покладає обов`язок на підприємство здійснювати самостійний пошук працівників - осіб з інвалідністю.

При цьому, Законом України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" також визначено, що працевлаштування інвалідів здійснюється або шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, або шляхом звернення до державної служби зайнятості, яка в свою чергу здійснює пошук підходящої роботи для працевлаштування такого інваліда.

З огляду на викладене, обов`язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого Законом нормативу субсидіарно покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.

Доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі, спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю, є наказ по підприємству стосовно створення відповідного робочого місця, звіт форми №3-ПН, що подається у порядку, визначеному наказом Міністерства соціальної політики України № 316 від 31.05.2013 (далі - Порядок №316).

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 02.05.2018 у справі № 804/8007/16.

Таким чином, передбачена частиною першою статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" міра юридичної відповідальності у вигляді виникнення обов`язку здійснити грошовий платіж на користь Фонду соціального захисту інвалідів має наставати або 1) в разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", а саме: не виділення та не створення робочих місць, не надання державній службі зайнятості інформації, не звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, так як саме ця бездіяльність має своїм фактичним наслідком позбавлення державної служби зайнятості можливості організувати працевлаштування інвалідів, або 2) у разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 17, частини першої статті 18, частин другої, третьої та п`ятої статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", що полягає у безпідставній відмові у працевлаштуванні інваліда, який звернувся до роботодавця самостійно чи був направлений до нього державною службою зайнятості.

Отже, обов`язком роботодавця є створення робочих місць для осіб з інвалідністю, звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів та центром зайнятості щодо наявності вакантних робочих місць, працевлаштування осіб з інвалідністю, які звертаються безпосередньо до роботодавця або направляються для працевлаштування центром зайнятості.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 21.08.2018 у справі № 817/650/17, від 20.05.2019 у справі № 820/1889/17.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

З наведеного нормативного положення вбачається, що середньооблікова чисельність працівників враховується при визначенні нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю на підприємствах, в яких кількість працівників перевищує 25 осіб. Для підприємств, установ, організацій з чисельністю працівників від 8 до 25 осіб норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю є сталим і становить одне робоче місце (незалежно від середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік).

Суд встановив, що у 2019 році в ТзОВ «Валетудо» працювало 14 працівників, що підтверджується звітом про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2019 рік за формою №10-ПІ. Відповідно норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю для вказаного товариства становить одне робоче місце.

Пунктом 5 Порядку № 316 передбачено, що форма N 3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Отже, Порядком № 316, який визначає механізм подання форми звітності N 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу", передбачено обов`язок роботодавця подати звітність не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Будь-яких виключень з вказаного правила Порядок не містить.

Водночас, слід також враховувати, що виконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю роботодавцем полягає рівною мірою у виконанні ним таких активних дій: - виділення та створення робочих місць; - надання державній службі зайнятості інформації; звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю. Такі активні дії є обов`язком роботодавця, які мають виконуватись у належний спосіб та у строки, встановлені чинним законодавством.

Також слід враховувати, що безумовним свідченням вжиття належних заходів, направлених на недопущення порушення, яке полягає у невиконанні нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю є працевлаштування особи з інвалідністю, який звернувся до роботодавця самостійно чи був направлений до нього державною службою зайнятості.

Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 22.10.2020 у справі №1.380.2019.003187.

Суд зазначає, що в момент, коли штатна кількість працівників товариства з обмеженою відповідальністю "Валетудо" становила 14 одиниць у відповідача був обов`язок зі створення робочого місця для працевлаштування особи з інвалідністю.

Таким чином, суд встановив, що обов`язок зі створення робочого місця для працевлаштування особи з інвалідністю у відповідача виник у січні 2019 року.

10.01.2019 відповідач подав до Львівського міського центру зайнятості звітність за формою № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" про створення вакансії робочого місця для працівника з інвалідністю за спеціальністю «Прибиральник виробничих приміщень».

28.05.2019 відповідач повторно подав до Львівського міського центру зайнятості звітність за формою № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" про створення вакансії робочого місця для працівника з інвалідністю за спеціальністю «Прибиральник виробничих приміщень».

З наведеного вбачається, що відповідач на виконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2019 році створив вакансію для особи з інвалідністю за спеціальністю «Прибиральник виробничих приміщень», 10.01.2019 та 28.05.2019 повідомив Львівський міський центр зайнятості про створення вказаної вакансії, шляхом подання звітності за формою № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", своєчасно подав позивачу звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2019 рік за формою №10-ПІ.

Лише 25.02.2020 Новояворівська міська філія Львівського обласного центру зайнятості скерувала до відповідача ОСОБА_1 на посаду прибиральника службових приміщень. Проте як вбачається із корінця направлення на працевлаштування №0006010 від 25.02.2020 ОСОБА_1 не працевлаштований у зв`язку з його відмовою.

Таким чином, суд вважає, що відповідач вжив всіх заходів для створення робочого місця, призначеного для працевлаштування особи з інвалідністю, виконав обов`язок проінформувати у триденний строк з дати відкриття вакансії державну службу зайнятості та місцеві органи соціального захисту про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватись праця особи з інвалідністю, атому в його діях відсутній склад правопорушення у сфері господарювання, яке полягає в невиконанні нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2019 році.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Валетудо" на користь Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів боргу у розмірі 49934,51 грн.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до статі 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 73-76, 242, 244, 245 КАС України суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до товариства з обмеженою відповідальністю "Валетудо" про стягнення заборгованості відмовити повністю.

Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 3 червня 2021 року.

Суддя А.Г. Гулик