Суддя: Єленіна Жанна Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

судді Великої Палати Верховного Суду Єленіної Ж. М.
на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2021 року в адміністративній справі № 11-420сап20 за скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада) від 10 листопада 2020 року № 3071/0/15-20, ухвалене за результатами перегляду рішення її Другої Дисциплінарної палати від 7 вересня 2020 року № 2571/2дп/15-20
Короткий виклад історії справи
У грудні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися до Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) зі скаргами на рішення ВРПвід 10 листопада 2020 року № 3071/0/15-20, яким ВРП залишила без змін рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 7 вересня 2020 року № 2571/2дп/15-20 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів Сумського апеляційного суду ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 » (далі - Спірне рішення).
Цим рішенням ВРП погодилася з висновками Другої Дисциплінарної палати ВРП про наявність у діях суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 складу дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 106 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ).
Судді ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вважають рішення ВРП та її Другої Дисциплінарної палати протиправними, необґрунтованими і такими, що не містять посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності суддів, а також мотивів, якими відповідач обґрунтував викладені в оскаржуваному рішенні висновки. Просили скасувати Спірне рішення.
Зосереджували увагу на тому, що оскаржуваний акт ВРП, як і рішення її Другої Дисциплінарної палати, не містять мотивів спростування доводів, які кожен зі скаржників висловив у своїй скарзі.
ОСОБА_3 зазначав, що через надміру тривалий строк здійснення дисциплінарного провадження, який не повинен перевищувати більше ніж шістдесят днів з моменту отримання дисциплінарної скарги, член Дисциплінарної палати ВРП, який визначений для попередньої перевірки відповідної дисциплінарної скарги, повинен був відмовити у відкритті дисциплінарної справи на підставі пункту 2 частини першої статті 45 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VІІІ «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VІІІ), а Рада - скасувати рішення Дисциплінарної палати ВРП та закрити дисциплінарне провадження із цих підстав.
Указував на порушення членами Ради основоположного принципу безсторонності (неупередженості) через участь у прийнятті Спірного рішення членів ВРП ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , один з яких, як вважає скаржник, ( ОСОБА_7 ) здійснював попереднє вивчення дисциплінарної скарги на дії указаних суддів апеляційного суду, а двоє інших ( ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ) як члени Другої Дисциплінарної палати Ради, яка винесла рішення, за результатом перегляду якого ухвалене Спірне рішення, не повинні були брати участі в ухваленні такого рішення.
Звертав увагу на недотримання членами ВРП при розгляді його скарги на рішення дисциплінарної палати принципів диспозитивності, змагальності сторін, рівності всіх учасників дисциплінарного провадження перед законом, ухвалення обґрунтованого рішення з урахуванням усіх обставин дисциплінарного провадження, які мають значення для прийняття рішення, зважаючи на те, що в Спірному рішенні не викладені мотиви скарги ОСОБА_3 та позиція ВРП стосовно їх неприйняття.
ОСОБА_2 також посилався на неповноважність складу Ради, що розглядала його скаргу на рішення Другої Дисциплінарної палати. Указував, що члени ВРП ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не мали права брати участь у такому перегляді з названих вище ОСОБА_3 у скарзі причин.
Зазначав, що ВРП не в повній мірі відповіла на доводи його скарги на рішення її дисциплінарного органу.
Доводи скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди зі Спірним рішенням у частині відсутності мотивів неврахування й оцінки доводів його скарги до ВРП, чітких критеріїв, за якими Рада та її дисциплінарний орган дійшли висновку про наявність в його діях грубої недбалості, визначення якої в законі немає.
Короткий зміст установлених обставин та рішення Великої Палати
ОСОБА_2 обраний на посаду судді Ковпаківського районного суду міста Сум 13 жовтня 1994 року рішенням Сумської обласної Ради народних депутатів. Постановою від 21 жовтня 1999 року № 1174-ХIV Верховна Рада України обрала ОСОБА_2 на посаду судді цього суду безстроково. Президент України Указом від 15 червня 2001 року № 440/2001 перевів його на роботу на посаду судді Сумського обласного суду (надалі - Апеляційний суд Сумської області), а ВРП рішенням від 11 грудня 2018 року № 3794/0/15-18 перевела ОСОБА_2 на посаду судді Сумського апеляційного суду.
ОСОБА_3 призначений на посаду судді Зарічного районного суду міста Сум Указом Президента України від 12 червня 1996 року № 420/96. Верховна Ради України Постановою від 7 червня 2001 року № 2520-III обрала ОСОБА_3 на посаду судді цього суду безстроково, а Постановою від 4 липня 2002 року № 57-IV обрала на посаду судді Апеляційного суду Сумської області безстроково. Постановою від 25 червня 2009 року № 1576-VI Верховна Рада України обрала його на посаду судді Ковпаківського районного суду міста Сум безстроково, а Постановою від 16 жовтня 2012 року № 5448-VI обрала на посаду судді Апеляційного суду Сумської області. Рішенням від 11 грудня 2018 року № 3787/0/15-18 ВРП перевела ОСОБА_3 на посаду судді Сумського апеляційного суду.
ОСОБА_1 призначений на посаду судді Ковпаківського районного суду міста Сум Указом Президента України від 5 серпня 1998 року № 846/98, а Указом від 13 серпня 2002 року № 712/2002 на посаду судді Апеляційного суду Сумської області в межах п`ятирічного строку. Верховна Рада України Постановою від 16 жовтня 2003 року № 1232-IV обрала ОСОБА_1 суддею цього суду безстроково. ВРП рішенням від 11 грудня 2018 року № 3793/0/15-18 перевела ОСОБА_1 на посаду судді Сумського апеляційного суду.
Друга Дисциплінарна палата ВРП рішенням від 7 вересня 2020 року № 2571/2дп/15-20 притягнула суддів Сумського апеляційного суду ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності та застосувала до них дисциплінарне стягнення у виді попередження.
Це рішення Друга Дисциплінарна палата ВРП прийняла в дисциплінарній справі, відкритій за дисциплінарною скаргою ОСОБА_8 , у якій зазначалося, що судді Сумського апеляційного суду ОСОБА_1, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 25 червня 2018 року за результатами апеляційного розгляду справи № 590/238/17 постановили з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону ухвалу, якою задовольнили апеляційну скаргу прокурора, скасували вирок Ямпільського районного суду Сумської області від 13 листопада 2017 року стосовно ОСОБА_8 та призначили новий судовий розгляд матеріалів кримінального провадження в суді першої інстанції.
Підставами для скасування вироку колегія суддів апеляційного суду визнала неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема, пункту 2 частини третьої статті 374 Кримінального процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час розгляду справи; далі - КПК), що перешкодило цьому суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення в частині вироку про обвинувачення ОСОБА_8 за частиною першою статті 366 Кримінального кодексу України (далі - КК) (службове підроблення).
Автор скарги до дисциплінарного органу у зв`язку з наведеним вище наголосив, що в матеріалах кримінального провадження немає жодної підстави для скасування вироку суду, що визначені статтею 412 КПК, і вказував, що такі підстави в ухвалі суду апеляційної інстанції від 25 червня 2018 року колегією суддів не наведені, що робить його невмотивованим судовим рішенням.
Скаржник ОСОБА_8 зауважував також, що кожному доказу в кримінальному провадженні без їх безпосереднього дослідження судом апеляційної інстанції була надана оцінка, протилежна тій, яка була надана судом першої інстанції під час ухвалення вироку, що, на його думку, суперечить приписам постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 1 «Про практику постановлення судами вироків (постанов) при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку», у якій зазначено, що з огляду на принцип безпосередності дослідження доказів апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо їх не було досліджено під час апеляційного розгляду справи.
На переконання скаржника, всупереч вимогам статей 23, 94, 370, 404 КПК суд апеляційної інстанції надав іншу оцінку доказам, які не досліджувалися безпосередньо під час апеляційного розгляду, та дійшов передчасного висновку про встановлення нових фактичних обставин, а також допустив суперечності у своїх висновках, викладених у судовому рішенні.
Під час розгляду дисциплінарної справи Друга Дисциплінарна палата ВРП встановила, що в грудні 2017 року до Апеляційного суду Сумської області надійшли матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора в кримінальному провадженні на вирок Ямпільського районного суду Сумської області від 13 листопада 2017 року, яким ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК, виправдано за недоведеністю, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 366 КК, і призначено покарання у виді штрафу (без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю) (провадження № 11-кп/788/252/18).
В апеляційній скарзі прокурор просив вирок суду першої інстанції скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, вказуючи на неналежну (упереджену) оцінку доказів, а також неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність (призначення надто м`якого покарання не відповідало тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого). У зв`язку із цим просив ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним за частиною третьою статті 368, частиною першою статті 366 КК з призначенням більш суворого покарання, зокрема й за частиною першою статті 366 цього Кодексу. Прокурор в апеляційній скарзі заявив клопотання про дослідження судом апеляційної інстанції наявних у кримінальному провадженні доказів.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 грудня 2017 року для розгляду вказаної апеляційної скарги визначено колегію у складі суддів ОСОБА_2 (головуючий, суддя-доповідач), ОСОБА_3, ОСОБА_9
22 грудня 2017 року суддя ОСОБА_2 постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, 28 грудня 2017 року - про закінчення підготовки та призначення апеляційного розгляду на 29 березня 2018 року.
За клопотанням захисника обвинуваченого - адвоката Сергеєвої С. А. розгляд кримінального провадження був відкладений; судове засідання призначено на 25 червня 2018 року. 2 травня 2018 року від захисника обвинуваченого до апеляційного суду надійшли заперечення на апеляційну скаргу прокурора.
У зв`язку з перебуванням судді ОСОБА_9 у відпустці на підставі розпорядження виконувача обов`язків керівника апарату Апеляційного суду Сумської області від 25 червня 2018 року № 880 призначено повторний автоматизований розподіл справи та згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 червня 2018 року суддю ОСОБА_9 як члена вказаної колегії замінено суддею ОСОБА_1
25 червня 2018 року до початку апеляційного розгляду прокурор подав зміни і доповнення до апеляційної скарги (у письмовому вигляді) та просив суд апеляційної інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, та з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, а також неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність дослідити наявні в матеріалах кримінального провадження докази, скасувати вказаний вирок та призначити новий судовий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції іншим складом суду.
Про надання часу, необхідного для вивчення зміненої апеляційної скарги, і подання заперечень на неї обвинувачений та його захисник у судовому засіданні не просили, при цьому стверджували про погіршення становища обвинуваченого у зв`язку зі зміною апеляційних вимог.
Колегія суддів у складі головуючого судді ОСОБА_2, суддів ОСОБА_3, ОСОБА_1 (далі - колегія суддів) визнала можливим апеляційний розгляд апеляційної скарги прокурора зі змінами та доповненнями від 25 червня 2018 року, оскільки дійшла висновку, що внесені зміни не мають наслідком погіршення становища обвинуваченого.
Під час апеляційного розгляду прокурор не підтримав раніше заявленого клопотання про дослідження судом апеляційної інстанції доказів у справі.
25 червня 2018 року колегія суддів за результатами апеляційного розгляду постановила ухвалу, якою апеляційну скаргу прокурора задовольнила, вирок Ямпільського районного суду Сумської області від 13 листопада 2017 року стосовно ОСОБА_8 скасувала та призначила новий судовий розгляд матеріалів кримінального провадження в суді першої інстанції іншим складом суду.
Опираючись на ці обставини, Друга Дисциплінарна палата ВРП дійшла висновку, що попри чітку та нормативно обґрунтовану позицію сторони захисту щодо відсутності підстав для задоволення зміненої апеляційної скарги сторони обвинувачення, що була висловлена захисником обвинуваченого під час апеляційного розгляду, колегія суддів у постановленій за результатами апеляційного розгляду ухвалі відповідних мотивів прийняття аргументів прокурора та відхилення істотних та значимих аргументів захисника не навела, своїх висновків, зокрема в частині призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, з посиланням на відповідні норми права не обґрунтувала, про застосування будь-яких засад та виконання завдань кримінального провадження для розуміння ухваленого рішення не зазначила. Така поведінка суддів, які брали участь в ухваленні судового рішення, на переконання Дисциплінарної палати ВРП, свідчить про допущення ними грубої недбалості та порушення права людини на справедливий суд у частині права на отримання вмотивованого судового рішення, що стосується обвинувачення особи у вчиненні кримінальних правопорушень, для якої таке рішення, за твердженням захисника, погіршувало існуюче становище.
Друга Дисциплінарна палата ВРП дійшла висновку, що, надавши іншу оцінку доказам у кримінальному провадженні (за відсутності відповідного клопотання, зокрема, сторони обвинувачення, яка подала апеляційну скаргу на вирок суду першої інстанції) без проведення їх безпосереднього дослідження в судовому засіданні під час апеляційного розгляду, у тому числі шляхом демонстрації відеозапису, а лише констатувавши свої висновки щодо результатів дослідження доказів у нарадчій кімнаті в ухваленому рішенні, суд апеляційної інстанції фактично позбавив сторону захисту - обвинуваченого та його захисника можливості реалізації процесуальних прав: брати участь у дослідженні доказів, ставити запитання, наводити свої доводи та заявляти клопотання із цього приводу тощо.
Дисциплінарна палата визначила, що такого змісту дії свідчать про недотримання колегією суддів таких засад кримінального провадження, як верховенство права, законність, диспозитивність, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження доказів, а також про невідповідність судового процесу завданням кримінального провадження в частині забезпечення застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.
За результатами розгляду дисциплінарної справи стосовно суддів Сумського апеляційного суду ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 . Друга Дисциплінарна палата ВРП дійшла висновку про наявність у поведінці вказаних суддів складу дисциплінарного проступку, визначеного пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ, а саме допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, внаслідок грубої недбалості порушення прав людини і основоположних свобод, зокрема права на справедливий суд (у зв`язку із недотриманням суддями встановлених законом вимог як щодо вмотивованості судового рішення, так і щодо безпосередності дослідження доказів), що стало підставою для притягнення їх до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення.
ВРП за наслідками розгляду скарги суддів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на рішення її Другої Дисциплінарної палати залишила це рішення без змін.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2021 року скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення ВРП від 10 листопада 2020 року № 3071/0/15-20, ухвалене за результатами перегляду рішення її Другої Дисциплінарної палати від 7 вересня 2020 року № 2571/2дп/15-20,залишено без задоволення, а рішення ВРП від 10 листопада 2020 року № 3071/0/15-20 - без змін.
Основні мотиви, викладені в постанові Великої Палати
Залишаючи скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 без задоволення, а Спірне рішення - без змін, Велика Палата виходила, зокрема, з такого.
За висновками більшості суддів Великої Палати Верховного Суду незазначення мотивів, якими керувався суд, ухвалюючи рішення, може бути кваліфіковано як дисциплінарний проступок згідно з пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ (умисне або внаслідок грубої недбалості допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод).
Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками ВРП про те, що не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення Дисциплінарної палати ВРП доводи скарг щодо зазначення в рішенні Другої Дисциплінарної палати від 7 вересня 2020 року № 2571/2дп/15-20 про допущення суддями ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ, з використанням посилань на дії суддів, які не відтворюють точного змісту вказаної в цій нормі підстави дисциплінарної відповідальності судді.
Друга Дисциплінарна палата під час розгляду дисциплінарної справи стосовно суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 вирішила, що, скасовуючи вирок суду першої інстанції повністю (ухвала Апеляційного суду Сумської області від 25 червня 2018 року), колегія суддів підставами для такого рішення визнала допущену судом першої інстанції неповноту судового розгляду, невідповідність висновків фактичним обставинам справи, їх передчасність, а також істотне порушення норм процесуального права, зокрема вимог пункту 2 частини третьої статті 374 КПК. Колегія суддів вважала, що суд першої інстанції не зазначив у мотивувальній частині вироку обставин вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 366 КК, які були б встановлені під час судового розгляду на підставі досліджених та оцінених судом доказів (натомість суд першої інстанції виходив лише з обвинувачення, встановленого досудовим розслідуванням).
Дисциплінарна палата не висловила застережень стосовно того, що в ухвалі суду апеляційної інстанції, ухваленій авторами скарг, наведені підстави для скасування вироку суду першої інстанції, викладені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при її постановленні, і положення закону, яким він керувався, зокрема положення пункту 2 частини третьої статті 374 КПК, статей 409, 412 цього Кодексу. Водночас Дисциплінарна палата визнала, що рішення апеляційного суду призначити новий судовий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції іншим складом суду суперечить вимогам статті 419 КПК, оскільки в ухвалі суду апеляційної інстанції не наведено жодних підстав та мотивів для ухвалення такого рішення.
ВРП відзначила, що дисциплінарний орган, коли оцінював дії суддів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 під час здійснення правосуддя у справі № 590/238/17 і встановив, що прийняття судового рішення про призначення нового судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції іншим складом судом здійснено всупереч положенням процесуального закону та без наведення мотивів щодо таких дій, міг звернутися до пояснювальної записки до проєкту КПК для визначення обставин щодо наявності чинників, які можуть вплинути на оцінку таких дій суддів. Це саме стосується посилань Дисциплінарної палати на узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які здійснено в аспекті оцінки дій суддів під час здійснення правосуддя у конкретній судовій справі - № 590/238/17 та у зв`язку з їхніми твердженнями про неоднозначність судової практики і наявність певної проблеми під час правозастосування крізь призму документа суду касаційної інстанції, який містить результат багаторазового застосування норм права, констатацію трактування норм права на практиці певним чином.
Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками ВРП про те, що ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 25 червня 2018 року у справі № 590/238/17 судді ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 прийняли всупереч вимогам статей 2, 370, 412, 415, 419 КПК, але свого рішення не обґрунтували відповідно до цих положень процесуального закону. Такі дії суддів не відповідають завданням суду, вчинені всупереч регламентованій приписами процесуального закону процедурі, чого судді суду апеляційної інстанції, маючи значний стаж роботи на посаді судді та здійснюючи правосуддя в порядку перегляду судових рішень судів першої інстанції, не могли не розуміти. Зазначене вказує на наявність у діях суддів саме грубої недбалості.
ВРП, проаналізувавши зміст рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 7 вересня 2020 року № 2571/2дп/15-20, виснувала, що дисциплінарний орган надав оцінку діям суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у контексті з`ясування обставин вчинення ними дисциплінарного проступку, який стосується допущення суддями, які брали участь в ухваленні судового рішення, внаслідок грубої недбалості порушення прав людини і основоположних свобод, зокрема права на справедливий суд (у зв`язку з недотриманням суддями встановлених законом вимог як щодо вмотивованості судового рішення, так і щодо безпосередності дослідження доказів). Водночас Друга Дисциплінарна палата не робила висновків щодо законності ухваленого судового рішення та не висловлювала позиції, яким мав бути результат вирішення відповідної справи.
Більшість судів Великої Палати Верховного Суду дійшли висновку, що ВРП належно обґрунтувала свій висновок щодо наявності підстав для кваліфікації дій суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII, а саме допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, внаслідок грубої недбалості порушення прав людини і основоположних свобод.
Водночас в основу мотивів щодо притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності покладено обґрунтування того, у чому скаржниками допущено порушення прав людини і основоположних свобод внаслідок недодержання вимог законущодо мотивування судового рішення та безпосередності дослідження доказів як одного з аспектів права особи на справедливий суд. ВРП також наведено й обґрунтування щодо негативних наслідків, заподіяних вчиненням суддею дисциплінарного проступку.
Велика Палата Верховного Суду відхилила доводи скаржників про те, що оскаржуване рішення не містить посилань на визначені закономпідстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків. Оскаржуване рішення ВРП, як вважають більшість суддів Великої Палати Верховного Суду, у достатній мірі відповідає критеріям обґрунтованості та вмотивованості в частині наданої юридичної оцінки діям судді.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
З наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуюся з огляду на таке.
У Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) зазначено, що незалежність суддів є невід`ємною складовою їхнього статусу. Вона є конституційним принципом організації та функціонування судів, а також професійної діяльності суддів, які при здійсненні правосуддя підкоряються лише закону. Незалежність суддів забезпечується, серед іншого, особливим порядком притягнення їх до дисциплінарної відповідальності.
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України та статті 115 Закону № 1402-VІІІ суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. Вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, є підставою для звільнення судді з посади. Факти, що свідчать про це, мають бути встановлені ВРП.
Частиною першою статті 109 Закону № 1402-VІІІ передбачено, що до суддів може бути застосовано декілька видів дисциплінарних стягнень. Обираючи вид дисциплінарного стягнення стосовно судді, ВРП має враховувати характер дисциплінарного проступку, його наслідки, особу судді, ступінь його вини, наявність інших дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення судді до відповідальності. Дисциплінарне стягнення застосовується з урахуванням принципу пропорційності (частина друга цієї статті).
Пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII передбачено, що суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження з підстав, зокрема, умисного або внаслідок грубої недбалості допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод або іншого грубого порушення закону, що призвело до істотних негативних наслідків.
На мою думку, вказані обставини належним чином не враховані ВРП при винесенні рішення щодо суддів ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а тому відповідач зробив передчасний висновок про наявність підстав для їх притягнення до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення у виді попередження.
Так, факт вчинення суддею дисциплінарного проступку або грубого нехтування обов`язками чи порушення присяги має бути встановлений ВРП з урахуванням усіх обставин дисциплінарної справи, наслідків таких дій, умислу судді у їх вчиненні та не може ґрунтуватись на припущеннях.
Підставою для притягнення суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до відповідальності за пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII ВРП визнала допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, внаслідок грубої недбалості порушення прав людини і основоположних свобод при апеляційному розгляді справи № 590/238/17 стосовно ОСОБА_8 .
ВРП дійшла висновку про наявність у діях ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 порушення прав людини і основоположних свобод внаслідок грубої недбалості, фактично надавши оцінку змісту судового рішення в кримінальній справі № 590/238/17 стосовно ОСОБА_8 .
Пунктами 66, 69 розділу VII Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17 листопада 2010 року визначено, що тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості. Дисциплінарне провадження може бути ініційоване, якщо суддя не виконав своїх обов`язків ефективно та належним чином. Такі провадження повинен проводити незалежний орган влади або суд з наданням гарантій справедливого судового розгляду і права на оскарження рішення та покарання. Дисциплінарні санкції мають бути пропорційними.
Подібна позиція висловлена Венеціанською комісією у Висновку від 16-17 березня 2007 року № CDL-AD(2007)003 щодо законопроекту про судоустрій та статус суддів в Україні. У ньому наголошено, що неправильне тлумачення закону суддею має вирішуватися шляхом апеляції, а не шляхом дисциплінарної процедури (пункт 40).
Крім того, необхідно зазначити, що в Рішенні від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011 у справі № 1-4/2011 за конституційним поданням 53 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України «Про Вищу раду юстиції» Конституційний Суд України наголосив, що давати оцінку процесуальним діям суддів щодо розгляду конкретної судової справи можуть тільки суди апеляційної чи касаційної інстанції. Така оцінка до винесення суддею остаточного рішення у справі є втручанням у здійснення правосуддя, що суперечить частинам першій, другій статті 126, частині першій статті 129 Конституції України.
У цій справі ухвала Сумського апеляційного суду від 25 червня 2018 року щодо ОСОБА_8 оскарженню в касаційному порядку не підлягає, оскільки вона не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.
Зважаючи на зазначені обставини, висновки ВРП про те, що за результатами апеляційного розгляду справи № 590/238/17 судді ОСОБА_1, ОСОБА_3 та Олійник В. Б.постановили ухвалу з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, якою задовольнили апеляційну скаргу прокурора, скасували вирок Ямпільського районного суду Сумської області від 13 листопада 2017 року стосовно ОСОБА_8 та призначили новий судовий розгляд матеріалів кримінального провадження в суді першої інстанції іншим складом суду, є передчасними та ґрунтуються на припущеннях.
При цьому слід було звернути увагу й на те, що колегією суддів в порядку апеляційної процедури було скасовано обвинувальний вирок за частиною першою статті 366 КК з тих підстав, що суд першої інстанції в мотивувальній частині не зазначив обставин вчинення інкримінованого особі кримінального правопорушення (пункт 2 частини третьої статті 374 КПК), що є порушенням вимог частини першої статті 412 КПК.
На мою думку, ВРП фактично надала власну оцінку обставинам у справі № 590/238/17 за обвинуваченням ОСОБА_8 . Але оцінка зазначених обставин має здійснюватися в межах кримінального провадження, а не в межах дисциплінарної справи.
Будь-яка спроба як представників влади, так і учасників процесу притягнути суддю до дисциплінарної відповідальності за винесення конкретного рішення (якщо відсутнє кримінальне діяння чи пряме нехтування професійними суддівськими стандартами) є невиправданим втручанням у судовий процес і становить пряму загрозу незалежності суддів.
З урахуванням викладеного вважаю, що рішення ВРП є недостатньо вмотивованим у частині кваліфікації дій суддів як допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, внаслідок грубої недбалості порушення прав людини і основоположних свобод, зокрема права на справедливий суд, що, на мою думку, є підставою для скасування рішення ВРП від 10 листопада 2020 року № 3071/0/15-20, ухваленого за результатами перегляду рішення її Другої Дисциплінарної палати від 7 вересня 2020 року № 2571/2дп/15-20, відповідно до пункту 4 частини першої статті 52 Закону № 1798-VІІІ.
Відтак скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підлягали задоволенню, а рішення ВРП від 10 листопада 2020 року № 3071/0/15-20 - скасуванню.
СуддяВеликої Палати
Верховного Суду Ж. М. Єленіна