Справа № 447/2186/20
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2021-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 447/2186/20 пров. № А/857/4758/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Святецького В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Вовка А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 року та заперечення на ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року про повернення апеляційної скарги, від 06 січня 2021 року про відмову в зупиненні провадження, та від 06 січня 2021 року про відмову у задоволенні заяви позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, головуючий суддя Гулкевич І.З., ухвалені у м. Львові, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дроговизької сільської ради про скасування відповіді в частині доступу до публічної інформації та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2020 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду, в якому просив скасувати відповідь виконувача обов`язків сільського голови Дроговизької сільської ради Луцан Н.Р. від 12.08.2020 року №П-295/П-296/07-09/350, яка є неправдивою інформацією; відшкодувати за рахунок Державного бюджету ОСОБА_1 , старій людині, пенсіонеру з 21.04.2004 року моральну шкоду за приниження честі та гідності, а також ділової репутації в розмірі 900 мільйонів гривень.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що відповіді виконуючої обов`язки сільського голови Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області не відповідають вимогам Закону України Про доступ до публічної інформації. Позивач вважав, що протиправне ненадання відповіді на його запити є підставою для зобов`язання відповідача надати для ознайомлення матеріали за рішенням Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,20 га та 0,30 га для ведення особистого селянського господарства в с. Дроговиж, урочище Біля Стадіону.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 про залишення без руху позовної заяви ОСОБА_1 до Дроговизької сільської ради про скасування відповіді, відшкодування шкоди повернуто заявнику.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 06 січня 2021 року в задоволенні заяви позивача про зупинення провадження у справі відмовлено.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 06 січня 2021 року у задоволенні заяви позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Дроговицької сільської ради про скасування відповіді в частині доступу до публічної інформації та зобов`язання вчинити дії - відмовлено.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 року адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправними дії Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області щодо відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про надання інформації, викладені у відповіді в.о. сільського голови Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області від 12.08.2020 року №П-295/П-296/07-09/350; зобов`язано Дроговизьку сільську раду Миколаївського району Львівської області надати ОСОБА_1 для ознайомлення матеріали за рішенням Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в с. Дроговиж, урочище ІНФОРМАЦІЯ_1 , за виключенням персональних даних особи, якій надано такий дозвіл; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеними рішенням та ухвалами суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив апеляційному порядку рішення та подав заперечення на вказані вище ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення та ухвали суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що при прийнятті оскарженого рішення судом першої інстанції порушено ч.ч. 3, 4 ст. 246, п. 4 ч. 1 ст. 167 КАС України. Також вказує на те, що діями працівника Дроговизької сільської ради проявлено неповагу та принижено людину похилого віку, відтак наявні підстави для стягнення моральної шкоди. Щодо заперечень на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року апелянт вказує на те, що вказаною ухвалою судом першої інстанції розглянуто неіснуючу апеляційну скаргу. Щодо заперечень на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 06 січня 2021 року про відмову в зупиненні провадження вказує на те, що вказану ухвалу винесено незаконним складом суду та не за правилами загального позовного провадження. Заперечення на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 06 січня 2021 року про відмову у задоволенні заяви позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження обґрунтовує тим, що позивачем заявлено вимоги про відшкодування шкоди у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, відтак даний спір повинен розглядатись за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги та заперечень на ухвали у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга та заперечення на ухвали задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 подав до відповідача заяви від 06.08.2020 року та 07.08.2020 року, в яких просив надати йому для ознайомлення матеріали за рішенням Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області про надання дозволу ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,20 га та 0,30 га для ведення особистого селянського господарства в с. Дроговиж, урочище Біля Стадіону.

Листом від 12.08.2020 року № П-295/П-296/07-09/350 в.о. сільського голови Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області ОСОБА_4 надав позивачу відповідь, якою надав рішення Дроговизької сільської ради №122 від 11.07.2016 року та викопіювання з Генплану с. Дроговиж, на якому зазначено місце розташування земельної ділянки з матеріалів за рішенням Дроговизької сільської ради про надання дозволу ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,30 га для ведення особистого селянського господарства в с. Дроговиж, урочише Біля Стадіону. В наданні решти документів відмовлено, оскільки вони містять персональні дані особи щодо якої винесено рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і ця особа не надала згоди на поширення таких даних. Щодо надання дозволу ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,20 га для ведення особистого селянського господарства в с. Дроговиж , урочище Біля Стадіону Дроговизькою сільською радою таке рішення не виносилось.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції вийшовши за межі позовних вимог, дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо відмови у задоволенні заяв позивача про надання інформації, викладені у відповіді в.о. сільського голови Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області від 12.08.2020 року № П-295/П-296/07-09/350. Таким чином, з метою повного та ефективного захисту прав позивача слід зобов`язати відповідача надати позивачу для ознайомлення матеріали за рішенням Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області про надання дозволу ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в с. Дроговиж, урочище ІНФОРМАЦІЯ_1 , за виключенням персональних даних ОСОБА_3 , яким надано такий дозвіл.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Закон України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон) визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Як встановлено ст. 1 Закону публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 3 Закону право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Згідно із ст. 5 Закону доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно із ст. 6 Закону інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації (ст. 12 Закону).

Відповідно до ст. 13 Закону розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб`єкти владних повноважень органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Як встановлено статтею 2 Закону України Про захист персональних даних персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Відповідно до частини третьої статті 10-1 Закону публічна інформація, що містить персональні дані фізичної особи, оприлюднюється та надається на запит у формі відкритих даних у разі додержання однієї з таких умов: 1) персональні дані знеособлені та захищені відповідно до Закону України Про захист персональних даних; 2) фізичні особи (суб`єкти даних), персональні дані яких містяться в інформації у формі відкритих даних, надали свою згоду на поширення таких даних відповідно до Закону України Про захист персональних даних; 3) надання чи оприлюднення такої інформації передбачено законом; 4) обмеження доступу до такої інформації (віднесення її до інформації з обмеженим доступом) заборонено законом.

Відповідно до частини сьомої статті 6 Закону України Про доступ до публічної інформації обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про те, що відповідач зобов`язаний був знеособити персональні дані осіб, яким надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та надати такі для ознайомлення позивачу.

Відтак, відповідач протиправно не виконав свого обов`язку, передбаченого статтею 10-1 Закону України Про доступ до публічної інформації .

Також, стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України) (п. 57).

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якої доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Із врахування вищезазначених правових норм, колегія суддів зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Зазначаючи про моральні страждання, позивач не обґрунтував належним чином взаємозв`язок цих фактів із незаконними діями відповідача.

Отже, зважаючи на те, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині в цій частині.

Щодо заперечень на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року колегія суддів зазначає наступне.

Так, матеріалами справи підтверджено, що ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 року позовну заяву залишено без руху.

Від позивача 11.12.2020 року на адресу Восьмого апеляційного адміністративного суду надійшла апеляційна скарга на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 року, в якій він просив скасувати зазначену ухвалу судді і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підпунктом 15.12 п.15 розділу VII Перехідних положень КАС України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, у разі подання апеляційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, суд першої інстанції повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу, яка не підлягає оскарженню.

Таким чином, ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 14 грудня апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 про залишення без руху позовної заяви ОСОБА_1 до Дроговизької сільської ради про скасування відповіді, відшкодування шкоди правомірно повернуто заявнику.

Щодо правомірності винесення ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 06 січня 2021 року про відмову в зупиненні провадження слід зазначити наступне.

Статтею 236 КАС України передбачено вичерпний перелік підстав для зупинення провадження у справі.

Зі змісту заяви про зупинення провадження у справі видно, що позивач просив зупинити провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 236 КАС України до закінчення розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу від 15.12.2020 року про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Матеріалами справи підтверджується, що на момент прийняття оскарженої ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 06 січня 2021 року про відмову в зупиненні провадження позивачем не підтверджено факт існування апеляційного провадження з розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 15.12.2020 року у справі №447/2186/20.

Щодо заперечень на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 06 січня 2021 року про відмову у задоволенні заяви позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження суд зазначає наступне.

Як встановлено ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

У відповідності до ч. 6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.

Таким чином, даний спір відноситься до спорів незначної складності.

Також, частиною 4 цієї статті передбачено, що виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах, зокрема, щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Судом встановлено, що позивач просив відшкодувати за рахунок Державного бюджету ОСОБА_1 , старій людині, пенсіонеру з 21.04.2004 моральну шкоду за приниження честі та гідності, а також ділової репутації в розмірі 900 мільйонів гривень.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Колегія суддів зазначає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Таким чином, слід розмежовувати моральну та майнову шкоду.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Колегія суддів зазначає, що предметом даного позову є оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію, тобто відноситься до спорів незначної складності, відтак суд першої інстанції вправі розглядати такий спір за правилами спрощеного позовного провадження.

Відтак доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Колегія суддів також вважає безпідставними покликання апелянта щодо порушення судом першої інстанції ч. 3, ч. 4 ст. 246 КАС України, оскільки як видно з позовної заяви, позивач звернувся до Дроговизької сільської ради із заявою про надання для ознайомлення матеріалів за рішенням Дроговизької сільської ради про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,20 га та 0,30 га для ведення особистого селянського господарства в с. Дроговиж, урочище Біля Стадіону саме ОСОБА_3 , а не ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В частині решти доводів апеляційної скарги та заперечень на ухвали суду колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі та запереченнях на ухвали обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення та ухвал колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на рішення та заперечення на ухвали слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 року та заперечення на ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року про повернення апеляційної скарги, від 06 січня 2021 року про відмову в зупиненні провадження, та від 06 січня 2021 року про відмову у задоволенні заяви позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 року, ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року про повернення апеляційної скарги, ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 06 січня 2021 року про відмову в зупиненні провадження, ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 06 січня 2021 року про відмову у задоволенні заяви позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження у справі №447/2186/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Довгополов
В. В. Святецький

Повний текст постанови складено 04.06.2021 року.