Справа № 580/2020/21
Суддя: Л.В. Трофімова
Дата ухвалення: 2021-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про залишення позовної заяви без розгляду

03 червня 2021 року справа № 580/2020/21

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі: судді Трофімової Л.В., за участі секретаря Безпалого А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу № 580/2020/21

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) [представник позивача, адвокат Тимчишина С.П. за ордером]

до Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (вул. Максима Залізняка, 10, м. Черкаси, 18036, ідентифікаційний код юридичної особи в ) [представник відповідача не прибув]

про визнання бездіяльності протиправною і зобов`язання вчинити дії, прийняв ухвалу.

08.04.2021 вх.№ 11897/21 ОСОБА_1 , звернувшись до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, просить:

- визнати протиправною бездіяльність Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат щодо відмови нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щорічну одноразову грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік як особі з інвалідністю внаслідок війни 2 групи відповідно до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком;

- зобов`язати Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щорічну одноразову грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік як особі з інвалідністю внаслідок війни 2 групи відповідно до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком з урахуванням виплаченої суми;

- встановити судовий контроль за виконанням Центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації судового рішення, зобов`язавши подати у встановлений судом строк звіт про виконання.

Ухвалою від 08.04.2021 відкрито спрощене провадження у справі, призначено судове засідання на 19.05.2021. У судовому засіданні встановлено, що позов подано з пропуском встановленого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства строку для звернення до суду та ухвалою від 19.05.2021 позовну заяву залишено без руху, надано позивачеві для усунення недоліків позовної заяви (обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду) п`ять днів з моменту отримання копії даної ухвали (копію ухвали отримано 25.05.2021.

21.05.2021 представником позивача подано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду, де зазначено, що позивач не пропустив без поважних причин строки та має право на отримання одноразової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком. У заяві зазначено, що з метою запобігання поширенню хвороби COVID-19 позивач мало виходить з дому та уникає скупчення людей. Позивач дізнався про порушення права через недоплату допомоги після прийняття постанови від 13.01.2021 (оприлюднення в ЄДРСР 26.01.2021, №94377739) Великою Палатою Верховного Суду у справі № 440/2722/20 за позовом ОСОБА_1 до Центру та Управління про визнання бездіяльності протиправною й зобов`язання вчинити дії, тому 22.03.2021 звернувся із заявою до відповідача про здійснення доплати. Про порушення своїх прав позивач фактично дізнався 06.04.2021 після отримання відмови відповідача. Позивач вважає, що строк звернення до суду має бути поновлений з метою реалізації його права на оскарження у суді рішень, дій і бездіяльності відповідача, передбаченого статтею 55 Конституції України. Обмеження строку звернення однієї особи порівняно з іншою, яка вчасно звернулась до відповідача і до суду за подібних обставин представник позивача вважає «дискримінаційним певною мірою».

Суд дійшов висновку, що доводи позивача щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, що викладені у заяві від 21.05.2021 та аргументи адвоката є необґрунтованими, а зазначені причини неповажними з огляду на таке.

Позивач звернувся до відповідача про виплату недоплаченої суми 22.03.2021, тобто з порушенням частини 4 статті 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

У постанові Верховного Суду від 06.02.2018 №607/7919/17 (ЄДРСР 72065203) зазначено: 30.09.2016 встановлений законом кінцевий строк, до якого могла бути здійснена виплата допомоги і до якого позивач міг очікувати на отримання більшої суми, ніж була йому нарахована. Перебіг строку звернення позивача до суду з даним позовом варто обчислювати з 30.09.2020.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

До суду позивач звернувся більш ніж через 11 місяців після виплати разової грошової допомоги до 05 травня у іншому розмірі ніж передбачено законом та більше як через 6 місяців від 30.09.2020 (строк звернення до суду закінчився 30.03.2021).

Оцінюючи твердження позивача, що відповідно до пункту 3 розділу VI Кодексу адміністративного судочинства України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, статтею 122 КАС України, а також інші процесуальні строки продовжуються на строк дії такого карантину, суд зазначає про таке.

Частиною 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Відповідно до частини 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Пункт 3 розділу VI Кодексу адміністративного судочинства України у подальшому викладено у редакції Закону від 18.06.2020 № 731-IX відповідно до якого суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Зазначена редакція кодексу діє з 17.07.2020.

У розділі ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 18.06.2020 № 731-IX зазначено, що Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Процесуальні строки, що були продовжені відповідно до пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-IX, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом (06.08.2020: набрання чинності Законом України від 18.06.2020 № 731-IX + 20 днів). Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Підстави відсутні для продовження процесуальних строків за зверненням позивача до суду 21.05.2021. У заяві від 21.05.2021 не обґрунтовано як саме запровадження карантинних обмежень вплинуло на можливості позивача звернутись до суду у межах встановлених КАС України строків за наявного звернення до відповідача 22.03.2021, а не до 30.09.2020.

Відповідно до частини 4 статті 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особи, які не отримали разової грошової допомоги до 05 травня, мають право звернутись за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, у якому здійснюється виплата допомоги.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

У постанові Верховного Суду від 13.03.2019 №826/13430/17 зазначено, що незнання через небажання дізнатися про те, що законодавством України встановлені певні строки звернення до суду, не дає підстав стверджувати про поважність пропуску позивачем такого строку.

Верховний Суд України у справі №6-17цс17 від 22.02.2017 зазначив: порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також впливає із загального правила, встановленого статтею 60 Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 9901/325/19 (ЄДРСР 86401310) зазначено, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Водночас незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Великою Палатою Верховного Суду (ЄДРСР 89819923, 88138966) зазначено, що інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Аналогічні правові висновки сформульовано Верховним Судом у постановах від 28.03.2018 у справі №809/1087/17 та від 22.11.2018 у справі №815/91/18.

Бюджетним кодексом України від 08.07.2010 № 2456-VI (далі Кодекс № 2456) регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства, і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу. Відповідно до статті 2 Кодексу № 2456 бюджетні установи органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими. Видатки бюджету кошти, спрямовані на здійснення програм та заходів, передбачених відповідним бюджетом.

Згідно із частиною 1 статті 3 Кодексу № 2456 бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Відповідач є бюджетною установою та його видатки затверджуються на відповідний бюджетний період. Згідно з частиною 3 статті 57 Кодексу № 2456 усі надходження і витрати записуються в тому бюджетному періоді, в якому вони здійснені.

Позивач про порушення своїх прав мав змогу дізнатися, починаючи з дня виплати коштів у меншій сумі до 05.05.2020 шляхом співставлення отриманої і належної за чинним законодавством до нарахування і виплати грошової допомоги, можливістю до 30.09.2020 звернутись до відповідача про отримання грошової допомоги у повній сумі та отриманням відповідного реагування суб`єкта публічної адміністрації до кінця бюджетного періоду, за наявної відмови до 30.03.2021 звернутись до суду, натомість до суду з даним позовом позивач звернувся 08.04.2021, тобто з порушенням шестимісячного строку.

Поважність причин пропуску строку звернення до суду може бути обґрунтовано та враховано судом у випадку наявності переконливих і достовірних доказів щодо обставин, що «є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій». Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28.02.2019 у справі № 826/17879/17 (ЄДРСР 80168959).

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 18.11.2020 у справі № 380/5202/20 зазначив: «застосовуючи строки у зазначеній сфері, потрібно розрізняти право особи на соціальний захист та право особи на судовий захист. Право на соціальний захист особи реалізується відповідним суб`єктом владних повноважень за зверненням такої особи з проханням надати певний статус та здійснити відповідні виплати. У випадку якщо особа вважає, що існує спір у публічно-правовій сфері стосовно реалізації її права на соціальний захист, зумовлений протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, така особа може звернутися до адміністративного суду з позовом, що буде уже способом реалізації права на судовий захист. Згідно з Конституцією України право особи на соціальний захист гарантується, в першу чергу, статтею 46, а право на судовий захист, зокрема, статтями 55 та 124».

Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду розглянув касаційну скаргу особи у справі № 240/12017/19 (провадження № К/9901/15971/20, ЄДРСР 95946021) за позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправними дій щодо відмови у проведенні перерахунку та виплати заборгованості з державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю. Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що отримання позивачем листа відповідача від 08.11.2019 у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду, позаяк такі дії позивач почав вчиняти більш ніж через 5 років після отримання пенсії за серпень 2014 року. За таких обставин колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, не зазначивши поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку.

Особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 № 340/1019/19). Доказів на підтвердження перешкод звернутися вчасно до відповідача і до суду у цій справі позивачем не надано і доводів представником позивача не обґрунтовано.

Відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно зі статтею 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки.

Оцінюючи твердження позивача, що про порушення своїх прав дізнався після опублікування постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 440/2722/20, суд зазначає, що право на отримання одноразової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік як особі з інвалідністю внаслідок війни 2 групи передбачено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а не постановою від 13.01.2021 у справі № 440/2722/20 іншої особи, яка у інші строки звернулась до Центру та Управління.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2020 № 3-р/2020 у справі № 1-247/2018(3393/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, згідно якої норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Суд зазначає, що з 27.02.2020 застосовуються положення статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998 № 367-XIV (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 № 10рп/2008), а саме: «щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи десять мінімальних пенсій за віком; II групи вісім мінімальних пенсій за віком; III групи сім мінімальних пенсій за віком».

Оцінюючи твердження позивача, що підхід за схожих обставин у різних справах «певною мірою є дискримінацією» щодо строків звернення інших осіб, суд зазначає про таке.

Згідно статті 7 Загальної декларації прав людини усi люди рiвнi перед законом i мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом; мають право на рiвний захист вiд якої б то не було дискримінації, що порушує цю Декларацiю, i вiд якого б то не було підбурювання до такої дискримінації. Згідно Конституції України (ст.24) не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Згідно ст.2 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» терміни «дискримінація за ознакою інвалідності», «розумне пристосування» та «універсальний дизайн» вживаються у значенні, наведеному в Конвенції про права інвалідів».

Представник позивача зазначає про дискрімінацію, проте не обґрунтовує про яку форму йдеться (de jure (правова), що закріплена в законах; de facto (неофіційна), що укоренилася у звичаях) спрямованою на обмеження стосовно особи та не мотивує стосовно якої із ознак (раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, сімейного та майнового стану, місця проживання, релігії, ґендера, етнічної приналежності, національності або сексуальної орієнтації, за мовними або іншими ознаками) прямої чи непрямої дискримінації йдеться у контексті вирішення вимоги визначення поважними причин щодо поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Згідно частини 3 статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» не вважаються дискримінацією дії, що не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Згідно із пунктом 8 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до частиною 3 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків, встановлених пунктом 8 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України через не обґрунтування і не підтвердження доказами позивачем і представником позивача поважності причин пропуску строку на звернення до суду з метою реалізації права особи на судовий захист, яке не є абсолютним.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Правила, що регулюють формальні заходи, що необхідно вжити, та строки, що мають бути дотримані під час оскарження, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності. Правила або спосіб їх застосування не повинні перешкоджати сторонам судового процесу використовувати наявні засоби правового захисту (Miragall Escolano and Others проти Іспанії, 38366/97, 41509/98).

Відповідач у відзиві зазначив, що позивач пропустив строк звернення до суду, обґрунтувавши позицію постановою суду у справі №580/168/21, що набрала законної сили 05.04.2021.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням). Враховуючи, що позивачем не сплачено судовий збір, то відсутні підстави для вирішення питання про повернення судового збору.

Керуючись статтями 9, 44, 119, 121, 123, пунктом 8 частини 1 статті 240, статтями 248, 250, 256, 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву за позовом ОСОБА_1 до Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про визнання бездіяльності протиправною і зобов`язання вчинити дії залишити без розгляду.

Роз`яснити позивачу, що залишення позовної заяви без розгляду не позбавляє його права повторного звернення до суду.

Копію ухвали направити сторонам у справі.

Ухвала набрала законної сили відповідно статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України і може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень та з урахуванням пункту 3 розділу VI Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст ухвали складений 03.06.2021.

Суддя Л.В. Трофімова