Справа № 500/1517/19
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2021-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 500/1517/19 пров. № А/857/6790/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,

з участю секретаря судового засідання - Мельничук Б.Б.,

а також сторін (їх представників):

від позивача не з`явився;

від відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15.02.2021р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Тернопільській обл. про визнання дій протиправними, зобов`язання провести перерахунок суддівської винагороди (суддя суду І інстанції: Мартиць О.І., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 15.02.2021р., м.Тернопіль; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 15.02.2021р.),-

В С Т А Н О В И В:

26.06.2020р. (згідно відбитку поштового штемпеля на конверті) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії Територіального управління /ТУ/ Державної судової адміністрації /ДСА/ в Тернопільській обл. щодо нарахування та виплати йому з 04.12.2018р. суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу, виходячи з посадового окладу меншого за 15 (п`ятнадцять) розмірів мінімальної заробітної плати, зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу з 04.12.2018р. до проходження кваліфікаційного оцінювання на підставі Рішення Конституційного суду України №11-р/2018 від 04.12.2018р. у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» (а.с.3-4).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 15.02.2021р. в задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.57-59).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив позивач ОСОБА_1 , який покликаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що у своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції, яке суперечить ряду рішень Європейського суду з прав людини, та ухвалити нову постанову, якою заявлений позов задовольнити (а.с.63-66).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що суд першої інстанції при прийнятті рішення дійшов висновку, протилежному ніж в рішенні Конституційного Суду України № 11-р/2018 від 04.12.2018р. у справі конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч.ч.3, 10 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», тобто порушив п.4 резолютивної частини вказаного рішення, відповідно до якого рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.

Виходячи з положень ст.130 Конституції України, п.22 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 1402-VIII від 02.06.2016р., Закону України № 2453-VI від 07.07.2010р. «Про судоустрій та статус суддів» посадовий оклад судді місцевого суду і надалі встановлюється у мінімальних заробітних платах, визначених законом.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно встановлено судом першої інстанції та слідує з матеріалів справи, Указом Президента України № 622/2008 від 07.07.2008р. «Про призначення суддів» позивач ОСОБА_1 призначений строком на п`ять років на посаду судді Бережанського районного суду Тернопільської обл. (а.с.8).

Відповідно до наказу Бережанського районного суду Тернопільської обл. № 21-К від 22.07.2008р. оголошено Указ Президента України № 622/2008 від 07.07.2008р «Про призначення суддів» про призначення ОСОБА_1 суддею Бережанського районного суду Тернопільської обл., а також встановлено ОСОБА_1 посадовий оклад відповідно до штатного розпису; установлено вважати початком роботи позивача на посаді судді з 23.07.2008р. (а.с.9).

Постановою Верховної Ради України № 249-VII від 16.05.2013р. «Про обрання суддів» позивач обраний на посаду судді безстроково; відповідно до наказу Бережанського районному суду Тернопільської обл. № 9-К від 31.05.2013р. позивач приступив до виконання обов`язків судді з 31.05.2013р. (а.с.10-11, 12).

На час звернення до суду позивач не проходив кваліфікаційного оцінювання.

Приймаючи рішення та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок прийняття Конституційним Судом України рішення від 04.12.2018р. № 11-р/2018, розмір суддівської винагороди для суддів, що не пройшли кваліфікаційного оцінювання, зріс із дня набрання цим рішення законної сили, оскільки абсолютна величина посадового окладу змінилася з 10 на 15.

Законом України № 1774-VII від 06.12.2016р. лише змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг, у колективних договорах та угодах усіх рівнів). Тобто, цим Законом запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум.

Таким чином, з прийняттям згаданого Закону змін зазнав не розмір суддівської винагороди, а розрахункова величина.

Разом з тим, Конституційний Суд України своїм рішенням від 04.12.2018р. № 11-р/2018, на яке посилається позивач, як на підставу набуття права на отримання посадового окладу в розмірі 15 мінімальних заробітних плат, не вирішував питання розрахункової величини, яку належить застосовувати при розрахунку посадового окладу суддів, а тому правові висновки, які містяться в цьому рішенні, не впливають на конституційність норм Закону України № 1774-VII від 06.12.2016р., зокрема п.3 його Прикінцевих та перехідних положень.

Отже, заявлені позовні вимог не підлягають до задоволення з наведених мотивів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст.130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У преамбулі Закону України № 1402-VIII від 02.06.2016р. «Про судоустрій і статус суддів» зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

За ч.1 ст.4 вказаного Закону судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Відповідно до пункту 23 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 1402-VIII від 02.06.2016р. «Про судоустрій та статус суддів» до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України № 2453-VI від 07.07.2010р. «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно чч.2 та 3 ст.129 Закону України № 2453-VI від 07.07.2010р. «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Законом України № 716-VII від 19.12.2013р. «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» було виключено положення абз.5 ч.3 ст.129 Закону № 2453-VI від 07.07.2010р. щодо запровадження посадового окладу з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Законом України № 192-VIІІ від 12.02.2015р. «Про забезпечення права на справедливий суд» викладено у новій редакції Закон України «Про судоустрій і статус суддів», частиною 3 ст.133 якого визначалось, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

30.09.2016р. набрав чинності Закон України № 1402-VIIІ від 02.06.2016р. «Про судоустрій і статус суддів», частина 1, 2 ст.135 якого визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до ч.3 ст.135 цього Закону базовий розмір посадового окладу судді, зокрема судді місцевого суду, становить 30 мінімальних заробітних плат.

Разом з тим, Законом України № 1774-VIII від 06.12.2016р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 01.01.2017р., зокрема, приписи ч.3 ст.135 Закону України № 1402-VIIІ від 02.06.2016р. «Про судоустрій і статус суддів» викладено у наступній редакції:

« 3. Базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року».

З урахуванням зазначеного, Законом України № 1402-VIIІ від 02.06.2016р. «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України № 1774-VIII від 06.12.2016р. (який був чинний та не визнаний неконституційним на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено базові розміри посадового окладу суддів судів різних інстанцій, розрахунковою величиною яких є прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Згідно з п.22 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 1402-VIIІ від 02.06.2016р. «Про судоустрій і статус суддів» (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) визначалось, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

На час виникнення спірних правовідносин позивач ОСОБА_1 не проходив кваліфікаційного оцінювання, тому з урахуванням п.23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 1402-VIIІ від 02.06.2016р. «Про судоустрій і статус суддів» розмір його суддівської винагороди визначається з урахуванням положень Закону України № 2453-VI від 07.07.2010р. «Про судоустрій і статус суддів», згідно з ч.3 ст.133 якого у редакції Закону України № 192-VIІІ від 12.02.2015р. «Про забезпечення права на справедливий суд», було встановлено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018р. № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018(4062/15) за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин 3, 10 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини 3 статті 133 Закону № 2453-VI від 07.07.2010р. у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» № 192-VIII від 12.02.2015р.

Також вказаним рішенням встановлено, що наведені положення підлягають застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».

Спеціальною нормою, якою визначено розмір мінімальної заробітної плати для обрахунку розміру посадового окладу судді місцевого суду, є пункт 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 1774-VIII від 06.12.2016р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким визначено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат; до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

З огляду на зазначене, таким приписом законодавець заборонив застосовувати при обчисленні розміру посадового окладу, в тому числі й суддям, таку розрахункову величину, як мінімальна заробітна плата, запровадивши при цьому іншу величину при такому обрахунку - прожитковий мінімум для працездатних осіб, визначивши, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини така застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Визнаючи неконституційним положення ч.3 ст.133 Закону України № 2453-VI від 07.07.2010р. «Про судоустрій і статус суддів» Конституційний Суд України зауважив, що законодавець неодноразово вносив зміни до вказаного закону щодо розміру посадового окладу, в результаті яких оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат. Такі зміни суд визнав посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому. У зв`язку з чим, у рішенні № 11-р/2018 від 04.12.2018р. Конституційний Суд України вказав на звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів через зменшення гарантованого розміру винагороди судді у спеціальному законі, тобто, у зв`язку зі зміною абсолютної величини такої винагороди.

Внаслідок прийняття Конституційним Судом України рішення від 04.12.2018 № 11-р/2018 розмір суддівської винагороди для суддів, що не пройшли кваліфікаційного оцінювання, зріс із дня набрання цим рішення законної сили, оскільки абсолютна величина посадового окладу змінилася з 10 на 15.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Законом України № 1774-VIII від 06.12.2016р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» лише змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг, у колективних договорах та угодах усіх рівнів). Тобто, Законом № 1774-VІII від 06.12.2016р. запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум.

З прийняттям Закону України №1774-VIII від 06.12.2016р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» змін зазнав не розмір суддівської винагороди, а розрахункова величина.

Також колегія суддів враховує, що при прийнятті рішення № 11-р/2018 від 04.12.2018р. Конституційний Суд України не вирішував питання розрахункової величини, яку належить застосовувати при розрахунку посадового окладу суддів, а тому правові висновки, які містяться в цьому рішенні, не впливають на конституційність норм Закону № 1774-VII від 06.12.2016р., зокрема, пункту 3 його Прикінцевих та перехідних положень.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом за наслідками розгляду зразкової справи, у рішеннях від 31.10.2019р. у справі № 520/11431/18, від 09.08.2019р. у справі № 826/9404/17 та від 11.03.2020р. у справі № 200/9195/19-а, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.11.2020р.

Щодо апеляційних вимог про те, що з набранням законної сили рішенням Конституційного Суду України № 11-р/2018 від 04.12.2018р. посадовий оклад судді повинен розраховуватися на основі мінімальних заробітних плат, колегія суддів зазначає, що на час існування спірних правовідносин п.23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 1402-VIIІ від 02.06.2016р. «Про судоустрій і статус суддів» щодо порядку визначення суддівської винагороди для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, був чинним, а тому відповідач правомірно керувався його положеннями, а тому не мав правових підстав застосовувати мінімальну заробітну плату як розрахункову величину для визначення посадового окладу судді.

Також колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду в зразковій справі № 200/9195/19-а, а саме, зі змісту Закону України № 1774-VIII від 06.12.2016р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» слідує, що цим Законом вносилися зміни до низки законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

З прийняттям Закону України № 1774-VIII від 06.12.2016р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» в Україні було змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата.

Аналіз такого правового регулювання дає підстави зробити висновок про те, що законодавець, по-перше, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати; по-друге, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів усіх суддів застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений на 01 січня відповідного календарного року.

Положеннями ч.1 ст.8 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників.

За наведеного правового регулювання спірних правовідносин Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що в межах здійснення державного регулювання оплати праці, передбаченого ст.8 Закону України «Про оплату праці», прийнято Закон України № 1774-VIII від 06.12.2016р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким установлено особливі умови визначення посадових окладів працівників, а саме шляхом застосування як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб замість мінімальної заробітної плати.

Перехід на нову розрахункову величину - неоподатковуваний мінімум доходів громадян замість мінімальної заробітної плати - фактично не погіршив рівня суддівської винагороди для суддів, що її отримували за Законом України № 2453-VI від 07.07.2010р. «Про судоустрій і статус суддів» На момент набрання чинності Законом України № 1774-VIII від 06.12.2016р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» суддівська винагорода на підставі положень Закону України № 1402-VIII від 02.06.2016р. «Про судоустрій та статус суддів» ще не виплачувалася. Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала відсутність негативного впливу на рівень матеріального забезпечення суддів, який є складовою їхньої незалежності, від зміни розрахункової величини у цій ситуації.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зміна розрахункової величини, яка використовується для визначення розміру суддівської винагороди, яка б призвела до фактичного зменшення винагороди, що вже реально виплачується суддям у грошовому виразі, є недопустимою, оскільки безпосередньо впливає на гарантії незалежності суддів.

Розмір суддівської винагороди має обчислюватися із застосуванням як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб замість мінімальної заробітної плати, оскільки Закон України № 1774-VIII від 06.12.2016р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який передбачає такий порядок розрахунків, прийнятий у часі пізніше від Закону України № 2453-VI від 07.07.2010р. «Про судоустрій і статус суддів» та Закону України № 1402-VIII від 02.06.2016р. «Про судоустрій та статус суддів», і фактично такий перехід на іншу розрахункову величину не призвів до зменшення розміру суддівської винагороди у грошовому виразі.

На час існування спірних правовідносин п.23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1402-VIII від 02.06.2016р. «Про судоустрій та статус суддів» щодо порядку визначення суддівської винагороди для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, був чинним, а тому відповідач правомірно керувався його положеннями.

Суддям, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, незалежно від причин його непроходження, суддівська винагорода виплачувалася в порядку та розмірах, які діяли до набрання чинності Законом України № 1402-VIII від 02.06.2016р. «Про судоустрій та статус суддів».

Право на отримання суддівської винагороди в розмірі, визначеному Законом України № 1402-VIII від 02.06.2016р. «Про судоустрій та статус суддів», мають судді, які пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді.

Отже, відмінності у визначенні розміру суддівської винагороди тих суддів, які пройшли кваліфікаційне оцінювання, і тих, які його не проходили, не можна вважати дискримінаційними, оскільки ці відмінності були обумовлені легітимною й істотною метою, відповідали конституційним положенням, були об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, із вищевказаних мотивів.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ЄСПЛ у п.36 по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 01.07.2003р. зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001р.).

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010р., відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994р., п.29).

За правилами ст.139 КАС України відсутні підстави щодо розподілу судових витрат.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Наведена справа визнана судом першої та апеляційної інстанцій типовою, судами враховані правові висновки, викладені у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, через що постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, встановлених ч.5 ст.291 КАС України.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.310, ч.2 ст.313, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15.02.2021р. в адміністративній справі № 500/1517/19 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку лише з підстав, передбачених ч.5 ст.291 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
С. М. Кузьмич
Дата складення повного тексту судового рішення: 02.06.2021р.