Справа № 320/10174/20
Суддя: Журавель В.О.
Дата ухвалення: 2021-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про залишення позову без розгляду

31 травня 2021 року м. Київ 320/10174/20

Київський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - суддя Журавель В.О.,

при секретарі судового засідання - Кірсенко А.І.,

за участю:

позивача - не прибув,

представника відповідача - Бублієва А.О.,

розглянувши у підготовчому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення вихідної допомоги та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

23 жовтня 2020 р. до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач), в якому просить суд:

- стягнути з Офісу Генерального прокурора, правонаступника Генеральної прокуратури України, на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у сумі 35860 грн. 86 коп.;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора, правонаступника Генеральної прокуратури України, на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 29.10.2019 по день ухвалення судового рішення, а також судові витрати.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 р. відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі та призначено підготовче засідання.

Судом встановлено, що наказом Генерального прокурора України №1233ц від 28 жовтня 2019 р. ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу в Генеральній прокуратурі України. Цим же наказом відповідний підрозділ Генеральної прокуратури України зобов`язано провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.

Згідно з довідкою Генеральної прокуратури України від 05.11.2019 при звільненні ОСОБА_1 за жовтень 2019 р. нараховано заробіток 38536,65 грн.

18 вересня 2020 р. ОСОБА_1 звернувся із заявою до Генерального прокурора, в якій просив повідомити чи виплачено йому вихідну допомогу при звільненні і якщо ні, то в який термін її буде виплачено.

9 жовтня 2020 р. першим заступником Генерального прокурора надано відповідь ОСОБА_1 , в якій вказано, що оскільки його звільнили на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», то вимогами цієї статті не передбачена виплата вихідної допомоги, а тому приписи КЗпП України у даному випадку застосуванню не підлягають.

Не погоджуючись з відмовою, ОСОБА_1 23.10.2020 подав цей позов до суду.

22 грудня 2020 р. до суду від представника відповідача надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду. Вказана заява обґрунтована тим, що спірні правовідносини пов`язані із стягненням вихідної допомоги при звільненні з публічної служби, а тому під час обчислення строку звернення до суду із позовною заявою застосуванню підлягають положення КАС України, як норми спеціального процесуального закону. Зазначає, що в обґрунтування своєчасності звернення до суду із позовною заявою у місячний строк, визначений ч.5 ст.122 КАС України, позивач посилається на те, що перебіг строку розпочався з часу отримання відповіді Офісу Генерального прокурора від 9 жовтня 2020 р. № 21-3376вих.20 на його звернення. Проте, представник відповідача з цими доводами не погоджується і звертає увагу, що вихідна допомога не входить до структури заробітної плати, позивачем пропущено місячний строк звернення до суду, оскільки з моменту звільнення позивачу було відомо про остаточний з ним розрахунок, при цьому згідно з вимогами ч.3 ст.123 КАС України не подано клопотання про поновлення строку звернення до суду і відсутні поважні причини для поновлення цього строку. Зазначає також, що ОСОБА_1 наказ про звільнення 26.11.2019 окремо оскаржено до Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №640/23330/19, рішення у справі ще не прийнято.

4 січня 2021 р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив. Щодо строку звернення до суду позивач зазначив, що вказане питання регулюється виключно вимогами Кодексу законів про працю України, відповідно до яких працівник має право без обмеження будь-якого строку звернутись до суду з позовом про стягнення усіх виплат, на які працівник має право. Звертає увагу, що Генеральним прокурором в наказі про звільнення позивача чітко вказано Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні позивачу виплати при звільненні. Водночас, лише 19 жовтня 2020 р. згідно з листом відповідача позивачу стало відомо, що відповідачем на момент звільнення позивача і наразі не здійснено повний розрахунок і виплату всіх належних йому сум за час трудових відносин. Тому позивач не вважає, що він пропустив строк звернення до суду.

Суд бере до уваги, що позивач, отримавши вказане клопотання відповідача про залишення позову без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду, не заявив про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та не надав суду клопотання із зазначенням підстав, які суд міг би визнати поважними для поновлення цього строку, а наполягав на відсутності факту пропуску цього строку та необхідності застосування інших норм законодавства щодо його цього строку.

15 квітня 2021 р. до суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, у підготовче засідання 31 травня 2021 р. не прибув.

У підготовчому засіданні 31 травня 2021 р. представник відповідача підтримав клопотання про залишення позовної заяви без розгляду та просив його задовольнити.

Розглянувши подане клопотання про залишення позову без розгляду, оцінивши письмові докази, суд бере до уваги наступне.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Судом встановлено, що 28 жовтня 2019 р. згідно наказу Генерального прокурора України № 1233ц позивача звільнено з посади прокурора першого наглядового відділу за додержанням законів при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 29 жовтня 2019 р.

Суд зазначає, що цей спір пов`язаний зі звільненням позивача, який обіймав посаду в прокуратурі, із публічної служби, тому строки звернення до суду у таких справах врегульовано ч.5 ст.122 КАС України.

Позивачем та представником відповідача не заперечувався той факт, що із позивачем при звільненні було проведено розрахунки.

18 вересня 2020 р. позивач звернувся із заявою до відповідача про надання інформації чи виконано обов`язок відповідачем щодо виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі не менше середнього заробітку.

Листом від 9 жовтня 2020 р. позивача повідомлено, що відповідно до Закону України "Про прокуратуру" у разі звільнення на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 цього Закону не передбачена виплата вихідної допомоги.

Оскільки спірні правовідносини пов`язані із здійсненням розрахунку з позивачем у зв`язку з його звільненням з публічної служби, суд бере до уваги таке.

Відповідно до вимог ст. 2 Закону України 24 березня 1995 року № 108/95-ВР Про оплату праці в редакції на час припинення публічної служби позивача основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Зважаючи на предмет спору суд врахував на виконання вимог ч.5 ст.242 КАС України правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 р. у справі №711/4010/13-ц, яка зазначила, що вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати такої допомоги) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури (близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (пункт 34); від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 60)).

Це означає, що твердження позивача про те, що вихідна допомога входить до структури заробітної плати, тому вказане питання щодо строку звернення до суду регулюється виключно вимогами Кодексу законів про працю України, відповідно до яких працівник має право без обмеження будь-якого строку звернутись до суду з позовом про стягнення усіх виплат на які працівник має право, є помилковим тлумаченням норм законодавства.

Тому суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати місячний строк на звернення до суду, як це передбачено ч.5 ст.122 КАС України, а не вказані позивачем норми КЗпП України.

Сторони визнають і довідкою відповідача від 28 листопада 2019 р. №18-1002зп підтверджується звернення позивача за інформацією про нараховану та виплачену йому заробітну плату за серпень-вересень 2019 року. Крім того, позивач звернувся з позовом про оскарження свого звільнення (справа №640/23330/19) у 2019 році.

У цьому позові ОСОБА_1 не тільки просив скасувати наказ про його звільнення та поновити на посаді, але й стягнути на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 29.10.2019 по день винесення судом рішення про поновлення.

Суд також враховує, що при звільненні ОСОБА_1 за жовтень 2019 р. нараховано заробіток 38536,65 грн., а згідно з позовною заявою у цій справі він просить стягнути на свою користь вихідну допомогу у сумі 35860 грн. 86 коп., що майже дорівнює сумі отриманої ним заробітної плати.

Це означає на переконання суду, що на час отримання розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , який має вищу юридичну освіту та досвід прокурорської діяльності, повинен був усвідомлювати відмінність в розмірі нарахувань остаточного розрахунку при звільненні, оскільки отримана заробітна плата з нарахованою вихідною допомогою майже вдвічі більша заробітної плати без нарахованої вихідної допомоги.

Суд також зазначає, що в розумінні статті 116 КЗпП України «вихідна допомога» охоплюється «всіма сумами, які належать працівникові при звільненні». Отже, з дня отримання розрахунку при звільненні заявник вважається таким, що повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання розрахунку при звільненні, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових цього розрахунку, звернулась до органу, який здійснив виплату розрахунку, із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від такого органу відповіді на подану нею заяву.

До того ж, як свідчать матеріали справи, звертаючись у вересні 2020 р. до Генеральної прокуратури із заявою, позивач вже повинен був знати про відсутність виплати вихідної допомоги та вже подав позов до суду про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Лист відповідача, з фактом отримання якого позивач пов`язує відлік відповідного строку до суду, не є належним доказом таких обставин з огляду на таке.

Суд зазначає, що початок відліку строку на звернення до суду вказані вище норми КАС України пов`язують з датою, коли саме позивач дізнався або міг дізнатися про порушення своїх прав.

Згаданий лист, як у ньому зазначено, є результатом розгляду запиту позивача щодо наведення обґрунтувань щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні.

Отже, саме позивач ініціював питання дізнатися про причини невиплати йому спірної допомоги. Тобто позивач знав, що її не виплачено і до часу звернення до суду це не оспорював. Звернення стосувалося виключно правового обґрунтування відповідачем причин її невиплати.

За висновком Верховного Суду таке обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується із принципом Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt, згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Відтак, суд зазначає, що отримання позивачем листа Офісу Генерального прокурора у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти майже через 1 рік після отримання розрахунку при звільненні.

Тому суд визнає, що при отримання розрахунку при звільненні ОСОБА_1 повинен був дізнатися про відсутність виплати вихідної допомоги і про порушення його права.

Отже, судом встановлено, що позивачем дійсно пропущено місячний строк звернення до суду.

Це означає, що звертаючись до суду з цим позовом 23 жовтня 2020 р., позивач пропустив місячний строк. Пояснення позивача щодо нерозуміння стверджуваного порушення своїх прав через отримання одним платежем сум коштів розрахунку не доводить, щодо з дати їх отримання він не міг дізнатися про факт невиплати йому спірної вихідної допомоги, у т.ч. зважаючи на посаду, яку він обіймав до звільнення. Матеріали спору не містять жодного належного, допустимого та достовірного доказу прояву волевиявлення позивача дізнатися, чи увійшла в його розрахунок при звільненні така вихідна допомога.

Суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" установлено з 12 березня 2020 року на усій території України карантин. Термін його дії подовжено постановою Уряду від 20 травня 2020 р. №392 до 31 липня 2020 р. та у подальшому до 31 жовтня 2020 р.

На час звернення позивача до суду згідно з п.3 розділу VI КАС України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Суд бере до уваги, що позивач не заявив про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та не надав суду клопотання із зазначенням підстав, які суд міг би визнати поважними для поновлення цього строку, а наполягав на відсутності факту пропуску цього строку та необхідності застосування інших норм законодавства щодо його цього строку.

Суд також зазначає, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Суд зазначає, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 р. №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Поняття повинен був дізнатися необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21 лютого 2020 р. №340/1019/19).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Отже у цій справі після відкриття провадження факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду виявлено судом і позивач не заявив про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, що згідно з вимогами ч. 3 ст. 123 КАС України зобов`язує суд залишити позовну заяву без розгляду.

Суд бере до уваги, що у цій справі встановлено обізнаність позивача з його звільненням та відсутністю отримання вихідної допомоги при звільненні. Оскільки позивач не надав заяви про продовження пропущеного місячного строку на звернення до суду і суд не встановив обставин поважності такого пропуску, які би зумовлені були обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, відповідно до вказаної вище ч.3 ст.123 КАС України суд зобов`язаний позов залишити без розгляду.

Відповідно до вимог п. 1 ч.2 ст.183 КАС України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 240 КАС України позивач у разі залишення позову без розгляду не позбавлений права звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

За таких обставин суд вважає, що клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду з підставі пропуску строку звернення до суду є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог п. 8 ч. 1 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Керуючись статтями 123, 240, 243, 248, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

1. Заяву Офісу Генерального прокурора про залишення позовної заяви без розгляду в цій адміністративній справі задовольнити.

2. Залишити без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення вихідної допомоги та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

3. Роз`яснити позивачеві, що особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

4. Копію ухвали надіслати (видати) учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Прикінцеві положення Кодексу адміністративного судочинства України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Суддя Журавель В.О.

Повний текст ухвали виготовлено 4 червня 2021 р.