Справа № 640/1590/20
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2021-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/1590/20 Суддя (судді) першої інстанції: Каракашьян С.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Грибан І.О.,

при секретарі судового засідання Тукалової О.В.

за участю учасників судового процесу:

від позивача: Шокун О.В.,

від відповідача (апелянта): Ярмола О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання дій протиправними та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Кабінету Міністрів України в якому просив суд:

- визнати підпункт 2 пункту 2 Змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України "Про деякі питання здійснення виплат працівникам бюджетних установ" від 3 листопада 2019 року № 918 протиправним та нечинним".

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскаржуваними положеннями нормативно - правового акту унеможливлено отримання позивачем коштів готівкою, що, на думку позивача, суперечить вимогам статті 24 Закону України "Про оплату праці".

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, відповідно до змісту якої, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для вирішення справи, просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 грудня 2020 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що зміни внесені Постановою № 918, встановлюючи загальний порядок безготівкових розрахунків при оплаті праці працівниками бюджетних установ з метою скорочення використання готівки і зниження витрат на готівковий обіг, не містять будь яких приписів щодо заборони чи обмеження виплати заробітної плати через касу бюджетної установи за наявністю небажання працівника отримувати заробітну плату через банківський рахунок. Разом з цим, апелянт звертає увагу суду, що реалізація можливості отримання заробітної плати через банки здійснюється при таких умовах: 1) відкриття працівником поточного рахунку в уповноваженому банку, 2) передачі даних про відкритий рахунок в уповноваженому банку відповідній бюджетній установі. Вчинення зазначених дій слід розглядати як свідому згоду працівника на отримання заробітної плати через банківську установу, що є тотожнім наданню окремої письмової згоди на отримання заробітної плати через банк відповідно до приписів статті 24 Закону України «Про оплату праці». Наголошує, що визначення певного механізму отримання заробітної плати через банківський рахунок не може вважатися обмеженням на отримання працівником заробітної плати, або погіршенням умов оплати праці; не примушує працівника надавати згоду на виплату йому заробітної плати через банківську установу та не обмежує працівника будь-яким способом вільно розпоряджатися його заробітною платою. Отже, Постанова № 918 (у тому числі і в оскаржуваній частині) відповідає актам вищої юридичної сили. При цьому, Постанова № 918 не регулює питання форми виплати заробітної плати, оскільки зазначені виплати через банківські установи здійснюються у грошовій формі.

Крім того, апелянт зазначає, що позивачем не надано доказів щодо того, що саме з моменту прийняття Постанови № 918 йому було відмовлено в отриманні заробітної плати через касу бюджетної установи. Також апелянт звертає увагу суду, що судом першої інстанції було неправильно обрано захист порушеного права позивача, оскільки скасування підпункту 2 пункту 2 Змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.2019 № 918 «Деякі питання здійснення виплат працівникам бюджетних установ», не приведе до повернення попередньої редакції пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22.04.2005 № 318, яка діяла до прийняття постанови Уряду від 03.11.2019 № 918. Зауважує, що на момент звернення до суду, позивач оскаржував внесення змін в нормативно-правовий акт Уряду не зважаючи на те, що згаданий акт мав вже іншу редакцію.

Отже, за наведених в апеляційній скарзі доводів, апелянт вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим у зв`язку з чим просить суд апеляційної інстанції його скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

У судовому засіданні представник позивача зазначив, що з доводами апеляційної скарги категорично не погоджується, вважає їх необґрунтованими та безпідставними. Натомість, стверджує, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи та надано належну оцінку дослідженим доказам у відповідності до норм матеріального та процесуального права. Просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи та вимоги викладені у апеляційній скарзі та просив суд апеляційну скаргу задовольнити.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи Постановою Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2005 року № 318 "Про удосконалення механізму виплати заробітної плати працівникам бюджетних установ та державної соціальної допомоги", з метою підвищення ефективності управління бюджетними коштами, зменшення витрат, пов`язаних з отриманням готівки в установах банків, її доставкою до бюджетних установ та охороною, сприяння розширенню безготівкових розрахунків та здешевлення банківських кредитів для реального сектору економіки і громадян було встановлено, що виплата заробітної плати працівникам бюджетних установ здійснюється за їх письмовою згодою через уповноважені банки, які визначаються за результатами відкритого конкурсу, що проводиться постійно діючою комісією у порядку, встановленому Міністерством фінансів.

3 листопада 2019 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 918 "Деякі питання здійснення виплат працівникам бюджетних установ" (далі - оскаржуваний акт).

Даним нормативно - правовим актом було внесені зміни до постанов Кабінету Міністрів України, зокрема, у постанові Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2005 р. № 318 "Про удосконалення механізму виплати заробітної плати працівникам бюджетних установ та державної соціальної допомоги" (Офіційний вісник України, 2005 р., N 17, ст. 905; 2016 р., N 79, ст. 2636):

1) у вступній частині слова "зменшення витрат, пов`язаних з отриманням готівки в установах банків, її доставкою до бюджетних установ та охороною," виключено;

2) у пункті 1 слова "за їх письмовою згодою" виключено.

До матеріалів справи відповідачем було надано пояснювальну записку до проекту постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання здійснення виплат працівникам бюджетних установ", від 1 листопада 2019 року, підписану Міністром Кабінету Міністрів.

В даній пояснювальній записці метою проекту оскаржуваного акту визначено "перехід виключно на безготівкові розрахунки при оплаті праці працівникам бюджетних установ і авансуванні відряджень підприємствами, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів для скорочення використання готівки і зниження витрат на готівковий обіг".

Отже, вважаючи, що зазначені зміни звужують його законні права та інтереси як працівника бюджетної установи на отримання заробітної плати готівкою, позивач звернувся за захистом порушених прав та інтересів до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив зокрема з того, що з урахуванням прямо визначеної у пояснювальній записці від 1 листопада 2019 року, мети прийняття оспорюваного акту, ним було надано право роботодавцю позивача на зміну форми виплат належних позивачу коштів, без згоди позивача. Зазначене, за висновком суду першої інстанції, суперечить вимогам Закону України "Про оплату праці", та не обумовлено вимогами інших Законів України, якими б надавалось право відповідачу змінювати форми виплат заробітної плати для працівників бюджетних установ.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принцип законності вимагає, щоб органи державної влади мали повноваження на вчинення певних дій та в подальшому діяли виключно в межах тих повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України), у поєднанні з принципом законності вимагає щоб такі дії органів державної влади були ще й правовими.

Відповідно до приписів ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Приписами ст. 24 ЗУ «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР регламентовано, Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам.

За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

З метою підвищення ефективності управління бюджетними коштами, сприяння розширенню безготівкових розрахунків та здешевлення банківських кредитів для реального сектору економіки і громадян Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 22 квітня 2005 року № 318 «Про удосконалення механізму здійснення виплат бюджетними установами».

Приписами вказаної постанови установлено, що що виплата заробітної плати працівникам бюджетних установ здійснюється через уповноважені банки, які визначаються за результатами конкурсного відбору у Порядку проведення конкурсного відбору банків, через які здійснюється виплата пенсій, грошової допомоги та заробітної плати працівникам бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 р. N 1231 1231-2001-п (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2016 р. N 662).

Міністерствам, іншим центральним та місцевим органам виконавчої влади вжити в установленому порядку заходів для виплати працівникам бюджетних установ заробітної плати через уповноважені банки, визначені відповідно до цієї постанови:

у місячний строк після визначення уповноважених банків - працівникам установ, які на час набрання чинності цією постановою отримували заробітну плату безпосередньо в цих установах та дали письмову згоду на отримання заробітної плати через уповноважені банки;

у двомісячний строк після визначення уповноважених банків - працівникам установ, які на час набрання чинності цією постановою отримували заробітну плату в банках.

Разом з тим, 3 листопада 2019 Кабінетом Міністрів було прийнято постанову № 918 «Деякі питання здійснення виплат працівникам бюджетних установ», якою зокрема, затверджено зміни, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, у тому числі у постанові Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2005 р. № 318 "Про удосконалення механізму виплати заробітної плати працівникам бюджетних установ та державної соціальної допомоги":

1) у вступній частині слова "зменшення витрат, пов`язаних з отриманням готівки в установах банків, її доставкою до бюджетних установ та охороною," виключити.

2) у пункті 1 слова "за їх письмовою згодою" виключити.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, метою прийняття постанови КМУ «Деякі питання здійснення виплат працівникам бюджетних установ» визначено перехід виключно на безготівкові розрахунки при оплаті праці працівникам бюджетних установ і авансуванні відряджень підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів для скорочення використання готівки і зниження витрат готівки на готівковий обіг.

Згідно прогнозу впливу реалізації акта, ключових інтересів заінтересованих сторін зарплата не виплачуватиметься готівкою, зникає право вибору способу її отримання.

У довідці про погодження проекту постанови КМУ «Деякі питання здійснення виплат працівникам бюджетних установ» вказується, що надано застереження стосовно наявності вимог ст. 24 ЗУ «Про оплату праці» щодо згоди працівника на отримання заробітної плати в безготівковій формі.

У висновку Міністерства юстиції України за результатами правової експертизи до проєкту постанови КМУ «Про внесення змін до деяких постанов КМУ» також зазначено, що вилучення слів «за їх письмовою згодою» потребує попереднього законодавчого врегулювання, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці» чітко регламентовано: «..за особистою письмовою згодою працівника..».

У протоколі узгодження позицій щодо проєкту вказаної Постанови Національним банком України зазначено, що під час зауваження про те, що вилучення слів «за їх письмовою згодою» не узгоджується з положеннями ч. 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці» не було враховано, що держава може визначати умови оплати праці, працівникам установ та організацій, що фінансуються з бюджету.

Отже, з аналізу наведених норм законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, колегією суддів встановлено, що постановою КМУ № 918 від 03.11.2019 «Деякі питання здійснення виплат працівникам бюджетних установ» в оскаржуваній частині було надано право роботодавцю (зокрема, позивача) на зміну форми виплат належних позивачу коштів, без згоди працівника установ та організацій, що фінансуються з бюджету (у тому числі і позивача).

Водночас, колегія суддів погоджується із доводами позивача та висновком суду першої інстанції, що вказана правова норма не узгоджується з приписами нормативно правового акту, що має вищу юридичну силу, а саме ч. 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», якою регламентовано, що виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця за особистою письмовою згодою працівника.

Разом з цим, колегія суддів наголошує, що вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Таким чином, на підставі викладеного, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, що наявність правового механізму регулювання виплати заробітної плати через касу бюджетної установи спростовує висновок суду першої інстанції про неможливість/заборону отримання виплат коштів з оплати праці через каси установ, що фінансуються з бюджету. Аналогічно, безпідставним є посилання апелянта на те, що пояснювальна записка до проекту нормативно правового акта не э джерелом права і висловлена в неї мета прийняття вказаного акта не може впливати на оцінку його правового змісту.

Також, не приймаються колегію суддів і посилання апелянта на те, що позивачем не надано суду доказів, що оскаржуваним нормативно-правовим актом порушуються його законні права та інтереси.

Приписами ст. 5 КАС України врегульовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

У свою чергу, на підставі наявних у матеріалах справи доказів колегією суддів встановлено, що позивач станом на момент виникнення спірних правовідносин мав статус народного депутата України та входив до складу Верховної ради, отже на нього як працівника державного органу, що фінансуються з бюджету поширюються приписи оскаржуваного нормативного правового акту та відповідно можуть бути порушені законні права та інтереси позивача.

Колегія суддів критично оцінює посилання апелянта про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки приписами КАС України чітко регламентовано такий спосіб захисту порушених прав, свобод або законних інтересів особи як визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

Положеннями ст. 245 КАС України передбачено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Якщо судом визнано нормативно-правовий акт протиправним і нечинним повністю або в окремій частині і при цьому виявлено недостатню правову врегульованість відповідних публічно-правових відносин, яка може потягнути за собою порушення прав, свобод та інтересів невизначеного кола осіб, суд має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти новий нормативно-правовий акт на заміну нормативно-правового акта, визнаного незаконним повністю або у відповідній частині.

Колегія суддів зауважує, що відповідно до вказаних норм законодавства відновлення порушених прав, свобод та інтересів є правом, а не обов`язком суду та жодним чином не впливає на встановлене п. 1 ч. 2 ст. 245 КАС України право суду прийняти рішення про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Водночас, відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено суду правомірності прийнятого нормативно-правового акту в частині, що становлять предмет даного спору.

З урахуванням викладеного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку з дотриманням діючих норм матеріального та процесуального права.

У свою чергу, вказані в апеляційній скарзі доводи суб`єкта владних повноважень не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 310, 315-316, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: О.О.Беспалов

І.О. Грибан

Повний текст постанови виготовлено 02 червня 2021 року