Справа № 140/1070/21
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2021-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2021 року ЛуцькСправа № 140/1070/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

при секретарі Головатій І.В.,

за участю представника позивача Повха О.М.,

представника відповідача Паш`яна Д.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом громадянина Демократичної Республіки Ємен ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Демократичної Республіки Ємен ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМСУ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі - УДМСУ у Волинській області) про визнання неправомірним та скасування наказу від 20.10.2020 №72 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язання визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, а також побоюючись загальнопоширеного насильства в умовах внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, не може повернутися до країни походження Демократичної Республіки Ємен, у зв`язку із чим подав до Головного управління ДМСУ у Волинській області належним чином оформлену та обґрунтовану заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23.10.2020 позивач отримав повідомлення Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 22.10.2020 №20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі наказу ДМСУ від 20.10.2020 №73.

Позивач вважає оскаржуване рішення ДМСУ протиправним та необґрунтованим, та таким, що підлягає скасуванню, з наступних підстав.

Так, позивач є громадянином Демократичної Республіки Ємен (далі - ДРЄ ) та перебуває за її межами в Україні у зв`язку із тим, що не може повернутися на територію Ємену та змушений шукати захист в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали у нього обґрунтовані побоювання за життя та здоров`я. Позивач через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через політичні переконання та побоювання щодо загрози загальнопоширеного насильства в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту не може повернутися в країну свого походження через війну, ситуація в ДРЄ кожен день погіршується і це підтверджується інформацією про країну походження. Відповідач взагалі не поцікавився ситуацією у країні походження під час прийняття оскаржуваного рішення, незважаючи на те, що такі дані були наведені позивачем у своїй заяві-анкеті. Між тим, інформація по країні походження міститься у загальнодоступних засобах масової інформації та не потребує доказування.

Об`єктивно вбачається, що влада ДРЄ не здатна забезпечити захист позивачу від загрози загальнопоширеного насильства в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини. Працівники відповідача дослідили інформацію по країні походження формально. Відмова відповідача в наданні позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, може мати наслідком виникнення у позивача обов`язку повернутися до країни походження, а відтак (з огляду на інформацію про країну походження) така відмова є порушенням норм законодавства України та міжнародного права.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 03.02.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.29).

В поданому до суду відзиві (а.с.33-38) представник відповідача ДМСУ та третьої особи УДМСУ у Волинській області позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні з підстав правомірності оскаржуваного рішення. При цьому зазначив, що за словами позивача він був змушений покинути країну постійного проживання через погрози зі сторони хуситів. Однак в ході співбесіди з`ясовано, такі погрози позивач отримував лише декілька разів від невідомих йому осіб, які стверджували, що вони повстанці-хусити, за наслідками вказаних переслідувань він жодних фізичних та моральних страждань не зазнав, згадані погрози не носили постійного чи систематичного характеру та фактично ґрунтуються лише на власних домислах заявника і не підтверджуються жодними документальними доказами, які знаходяться в матеріалах справи. Батьки, а також брати та сестри заявника, які залишились у Ємені, жодних переслідувань від повстанців у Ємені не зазнають. Шукач захисту зазначив, що він був затриманий у Ємені за відмову від участі у військових діях на стороні хуситів, однак хто, де та при яких обставинах його затримав не повідомив, до правоохоронців за даним фактом він не звертався.

Будь-які документальні докази, що могли б підтвердити факт наявності погроз заявнику саме від хуситів, а також причетність їх до руйнування будинку його батьків на батьківщині у шукача захисту, відсутні. Крім того, шукач захисту інформував, що зазнав переслідувань та отримував погрози від хуситів з 2015 року, однак покинув країну лише у 2018 році. При цьому, виїхав із країни, оскільки хотів змін та покращення рівня свого життя, а не через фізичні переслідування хуситів.

На думку представника відповідача та третьої особи, наведене вище викликає сумнів щодо наявність будь-якої небезпеки у разі повернення заявника на батьківщину.

Разом з тим, зазначає, що незаконний перетин кордону групою осіб, про що шукач захисту не зазначає у своїх поясненнях, вказує на його стійкий умисел виїхати із України, нелегально потрапити саме до країн Євросоюзу у пошуках кращого життя.

Згідно рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 10.02.2020 (справа 725/749/20) слідує, що заявник «має відкритий намір незаконним шляхом потрапити до країн Європейського Співтовариства та наразі виявив бажання повернутися у Ємен ». Така поведінка заявника, на думку представника відповідача, свідчить про те, що набуття захисту для нього не було пріоритетним завданням, оскільки реальна мета насправді була інша - потрапити до Європи, а звернення його за захистом обумовлено першочерговою потребою у легалізації на території України та пошук кращих умов для життя та роботи. Саме про це, під час співбесіди і наголошував заявник - хотів отримати краще життя та роботу.

Значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуття в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Вважає, що дане звернення необхідно розглядати як зловживання процедурою з метою легалізації на території України

Крім того, позивача згідно з пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначенням статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитись в іншому місці, оскільки його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Будь-яких відомостей щодо наявності серйозної загрози життю чи здоров`ю йому або членам його сім`ї через збройний конфлікт заявник не повідомив.

Беручи до уваги вищенаведене, представник відповідача та третьої особи вважає позовні вимоги громадянина Демократичної Руспубліки Ємен ОСОБА_1 необґрунтованими.

12.04.2021 суд постановив ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, якою також продовжив строк підготовчого провадження на тридцять днів, та призначив підготовче засідання (а.с.129-130).

Ухвалою суду від 07.05.2021 замінено у даній справі первісного відповідача ДМСУ на належного відповідача УДМСУ у Волинській області (а.с.176).

07.05.2021 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті (а.с.180).

12.05.2021 представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив визнати неправомірним та скасувати наказ УДМСУ у Волинській області від 20.10.2020 №72 про відмову у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Руспубліки Ємен ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язати повторно розглянути заяву громадянина Руспубліки Ємен ОСОБА_1 від 29.09.2020 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.185-187, 195-196).

Також 12.05.2021 представником позивача надіслана на електронну адресу суду відповідь на відзив, в якій зазначає про необґрунтованість посилань органу міграційної служби у висновку стосовно позивача на те, що військові дії у країні громадянської належності позивача не є підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також на те, що заявник не надав жодних переконливих пояснень або підтверджень реального ризику бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, оскільки вищенаведена інформація по країні походження, навпаки, підтверджує реальність такого ризику. Представник позивача вважає, що позивач підпадає під ознаки особи, яка потребує додаткового захисту, визначені пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Також посилається на те, що відповідач не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в протоколах співбесід, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації у Республіці Ємен і не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст.3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження (а.с.201-204).

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, заяві про уточнення позовних вимог та відповіді на відзив, просив його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та просив в позові відмовити. Додатково зазначив, що є сумнівним факт, що позивач переслідується в країні походження. При цьому також вказавє, що пройшов значний проміжок часу між тим, коли позивач покинув країну походження та звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначив, що фактично позивач є економічним мігрантом.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення з огляду на таке.

Судом, на підставі матеріалів особової справи №2020LT0013 (а.с.43-51), встановлено, що 29.09.2020 до УДМСУ у Волинській області від позивача ОСОБА_1 , громадянина ДРЄ , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надійшла заява-анкета про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка у справі знаходиться також і у перекладі на українську мову (а.с.46-48).

Наказом УДМСУ у Волинській області від 20.10.2020 №72 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», прийнятим на підставі письмового висновку від 20.10.2020, відмовлено в оформленні документів позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.100).

УДМСУ у Волинській області направило позивачу повідомлення від 22.10.2020 №19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.102).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон України №3671).

Відповідно до пунктів 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України №3671, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 4 статті 1 Закону України №3671 передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. При цьому, повинні враховуватися всі чотири підстави, та немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Згідно із частиною першою та п`ятою статті 5 Закону України №3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України №3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною сьомою статті 7 Закону України №3671, встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Водночас абзацом 4 частини першої статті 6 Закону України №3671 встановлено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктом 5 статті 4 Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29.04.2004 «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Крім того, у статті 15 вказаної Директиви визначені підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (А) смертної кари; (В) катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та (С) серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

Частиною другою статті 13 Закону України №3671 передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, зокрема подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Як вбачається із висновку працівника УДМСУ у Волинській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 20.10.2020 (а.с.91-99), на підставі якого було прийнято оскаржуваний наказ УДМСУ у Волинській області від 20.10.2020 №72 (а.с.100), позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку із тим, що заява є очевидно необґрунтованою, оскільки не містить підстав, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України №3671.

З такими висновками органу державної міграційної служби суд не погоджується, з огляду на таке.

Як слідує з особової справи позивача №2020LT0013, ОСОБА_1 зазначив, що у 2015 році, коли почалась війна у Ємені, він був завербований хусітами, які примусили воювати його на їхньому боці. Під час воєнних дій він був поранений та деякий час знаходився у лікарні Хаджа в Ємені, де йому зробили дві операції. Після втручання ООН він був направлений на лікування до Саудівської Аравії, де переніс ще одну операцію. Не бажаючи повертатись до Ємену та брати участь у воєнних діях, позивач виїхав до Росії, отримавши відповідну візу. В Росії звертався за захистом, однак отримав відмову. У зв`язку із закінченням терміну дії візи у РФ, вирушив до України, а саме м.Києва, де близько трьох місяців нелегально проживав та працював, після чого при спробі перетину кордону із ЄС, був затриманий прикордонним нарядом.

Позивач вказує, що в разі повернення в країну походження має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань хуситів, які висловлювали йому погрози, переслідували його та рідних, зруйнували батьківський будинок через його небажання підтримувати та воювати на їхньому боці в громадянській війні у Ємені.

Таким чином, позивач залишається в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці та свободи у Ємені через те, що там відбувається систематичне порушення прав людини, до нього можливе застосування тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність поводження чи покарання внаслідок внутрішнього збройного конфлікту.

При цьому суд зауважує, що оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Разом з тим ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним, й таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в особи на момент її звернення за захистом.

Як слідує з висновку відповідача, у ньому міститься посилання на джерела інформації, використані по країні походження заявника, зокрема, щодо покращення військово-політичної ситуації у Республіці Ємен (а.с.90).

Водночас відповідно до поданої позивачем інформації Центру новин ООН по Ємену від 28.05.2018, від 27.04.2020, від 15.10.2020, від 27.10.2020, від 06.11.2020, від 11.11.2020, від 20.11.2020 (а.с.11-23) вбачається, що внутрішній збройний конфлікт в Ємені триває.

Крім того, у звіті УВКБ ООН за першу половину 2020 року зазначено, що триваючі конфлікти, насильство та порушення прав людини, зокрема в Ємені, призвело до нових переселень, що свідчить про подальше переміщення громадян Ємену з країни в пошуках притулку у зв`язку з триваючим внутрішнім збройним конфліктом.

Таким чином, інформацією по країні походження - Республіки Ємен підтверджується та обставина, що на теперішній момент в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування, становить реальний ризик для людини, яку висилають в цю країну.

Вказані обставини відповідачем не були належним чином перевірені, інформація по країні походження позивача була досліджена формально.

У своїх рекомендаціях УВКБ ООН зазначило, що в тих випадках, коли особи не відповідають конвенційним критеріями, належить застосовувати критерії для надавання додаткових форм захисту, у т.ч. тих, що розроблені в обов`язкових або факультативних регіональних принципах або режимах надання захисту, а також ситуаційно обумовлені критерії надання статусу біженця.

Відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини, яка має враховуватися при вирішенні справ адміністративної юрисдикції (ч.2 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України), вислання осіб у країни, де вони можуть зазнати переслідувань, є порушенням статті 3 Конвенції.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.06.2011 р. у справі Sufi and Elmi v.The United Kingdom (заяви 8319/07 і 11449/07) суд дійшов висновку, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Таким чином, якщо повернення до країни походження є таким, що може порушувати статтю 3 Конвенції, то особа, якій загрожує повернення до цієї країни походження, має вважатися такою, що потребує додаткового захисту.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений у постанові Верховного Суду від 27.04.2020 в справі № 813/1455/17.

Враховуючи те, що відповідачем належним чином не перевірена актуальна інформація по країні походження позивача, не здійснено ретельний аналіз повідомлених позивачем фактів та індивідуальних обставин, тобто не перевірено чи існує ймовірність того, що позивачу буде завдано шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності, тому передчасними є висновки відповідача, що заява ОСОБА_1 носить характер зловживання процедурою надання статусу біженця, є очевидно необґрунтованою та не містить підстав, передбачених, пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України №3671.

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав належної оцінки поясненням позивача про ситуацію, яка склалася у Республіці Ємен у зв`язку з розгортанням збройного конфлікту в країні його походження, в підтвердження обґрунтованості та правомірності наказу від 20.10.2020 №72 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Республіки Ємен ОСОБА_1 ».

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог громадянина Республіки Ємен ОСОБА_1 шляхом визнання протиправним та скасування спірного наказу відповідача від 20.10.2020 №72 та зобов`язання повторно розглянути заяву позивача від 29.09.2020 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 20 жовтня 2020 року №72 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Республіки Ємен ОСОБА_1 ».

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України у Волинській області повторно розглянути заяву громадянина Демократичної Республіки Ємен ОСОБА_1 від 29 вересня 2020 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач: Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (43025, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Градний узвіз, будинок 4, ідентифікаційний код юридичної особи 37821586)

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій

Повне судове рішення складено 03 червня 2021 року.