Справа № 120/3870/20-а
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2021-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/3870/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Заброцька Людмила Олександрівна

Суддя-доповідач - Моніч Б.С.

03 червня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Моніча Б.С.

суддів: Капустинського М.М. Шидловського В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У серпні 2020 року до суду звернулася ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просила:

- визнати протиправною відмову, яка відображена в листі Військової частини НОМЕР_1 від 02 липня 2020 року №350/118/2038/пс щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 15 березня 2019 року по 19 травня 2020 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 березня 2019 року по 19 травня 2020 року.

В обґрунтування позовних вимог, позивачка зазначила, що з огляду на не проведення відповідачем з нею повного розрахунку в день звільнення, вона звернулася до Військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 15 березня 2019 року по 19 травня 2020 року. Разом із тим, листом №350/118/2038/пс від 02 липня 2020 року відповідачем відмовлено позивачці в нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 березня 2019 року по 19 травня 2020 року, викладену в листі від 02 липня 2020 року №350/118/2038/пс.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 березня 2019 року по 19 травня 2020 року.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Як встановлено із матеріалів справи, ОСОБА_1 проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 на посаді офіцера відділення аналізу та узагальнення інформації, яка перебуває на всіх видах забезпечення у Військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно наказу командувача Повітряних Сил Збройних Сил України №122 від 22 березня 2018 року (по особовому складу) лейтенанта ОСОБА_1 , офіцера відділення аналізу та узагальнення інформації командно - розвідувального центру Повітряних Сил Збройних Сил України, звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я.

Наказом командира військової частини НОМЕР_3 №82 від 02 травня 2018 року ОСОБА_1 з 04 травня 2018 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням з лав Збройних Сил України у запас за частиною 6 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за пунктом "б" - за станом здоров`я та направлено для зарахування на військовий облік до Вінницького об`єднаного міського військового комісаріату м. Вінниці.

Однак, при звільненні з позивачкою був проведений розрахунок не в повному обсязі, а саме:

- не виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно;

- утримано податок з виплаченої грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні;

- не виплачено індексацію грошового забезпечення з 2016 року по день звільнення.

23 березня 2018 року позивачка звернулась до Військової частини НОМЕР_1 про надання довідки на одержання грошової компенсації замість речового майна.

Листом №792 від 26 березня 2018 року Військова частина НОМЕР_1 повідомила позивачку про те, що згідно пункту 3 Постанови КМУ від 16 березня 2016 року №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби. Водночас вказано, що позивачці необхідно представити до речової служби військової частини витяг про звільнення та рапорт про виплату грошової компенсації замість речового майна. У разі представлення таких, буде нарахована грошова компенсація замість речового майна.

31 липня 2018 року кошти в рахунок зазначеної компенсації зараховано на картковий рахунок позивачки в сумі 80262,23 гривень. При цьому з суми виплачених коштів було утримано 16032,29 гривень податку.

У зв`язку з тим, що відповідачем грошову компенсацію за неотримане речове майно виплачено не в день звільнення, 02 серпня 2018 року позивачка звернулась до військової частини з заявою про здійснення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 травня 2018 року по 31 липня 2018 року.

Разом із тим, 09 серпня 2018 року позивачка звернулася до військової частини з проханням про повернення утриманих коштів у сумі 16032,29 гривень.

10 серпня 2018 року Військовою частиною НОМЕР_1 було відмовлено в нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Окрім того, 27 серпня 2018 року військовою частиною було надано відповідь про відмову у доплаті 16032,29 гривень.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 травня 2018 року по 31 липня 2018 року.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2018 року у справі №0240/2930/18-а позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 04 травня 2018 року по 31 липня 2018 року, викладеної у листі від 10 серпня 2018 року №350/118/1976/пс. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 36608 гривень середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 04 травня 2018 року по 31 липня 2018 року.

Станом на час подання до суду позову в даній справі зазначене рішення суду виконано в повному обсязі. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 травня 2018 по 31 липня 2018 року.

Водночас, у зв`язку з тим, що відповідачем при виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно утримано податок у сумі 16032,29 гривень, 09 серпня 2018 року позивачка звернулась до відповідача з заявою про повернення утриманих коштів на її картковий рахунок.

Проте, 27 серпня 2018 року відповідачем відмовлено в поверненні таких коштів.

За відновленням свого порушеного права позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення з військової частини грошових коштів утриманих з виплаченої грошової компенсації за неотримане речове майно у сумі 16032,29 гривень.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2018 року у справі №0240/3024/18-а позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації суми податків з доходів фізичних осіб в сумі 16032,29 гривень утриманих з виплаченої грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 компенсацію суми податків з доходів фізичних осіб в сумі 16032,29 гривень, утриманих з виплаченої грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні.

15 березня 2019 року на виконання вказаного рішення суду відповідач перерахував на картковий рахунок позивачки кошти в сумі 16032,29 гривень.

24 березня 2019 року позивачка звернулась до Військової частини НОМЕР_1 з заявою про здійснення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 серпня 2018 року по 15 березня 2019 року. Проте, 08 квітня 2019 року відповідачем було надано відповідь про відмову у виплаті.

За відновленням свого порушеного права позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку з час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 серпня 2018 року по 15 березня 2019 року.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 25 червня 2019 року у справі №120/1454/19-а позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано відмову, яка відображена в листі військової частини НОМЕР_1 від 01 квітня 2019 року №350/118/816/пс, в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 01 серпня 2018 року по 15 березня 2019 року протиправною. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 серпня 2018 року по 15 березня 2019 року в сумі 94432 гривень.

26 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача з заявою про надання інформації щодо нарахування та виплати їй індексації її доходів протягом 2015-2018 років.

Листом відповідача її було повідомлено про відсутність механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди.

У зв`язку із чим, 27 січня 2020 року позивачка звернулась до суду із позовом про оскарження даної відмови відповідача.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 03 квітня 2020 року у справі №120/306/20-а позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 04 травня 2018 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок та виплатити індексацію грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України в період з 01 січня 2016 року по 04 травня 2018 року.

На виконання вказаного рішення 20 травня 2020 року військовою частиною НОМЕР_1 виплачено позивачці кошти в сумі 4435,66 гривень.

Згодом, 16 червня 2020 року позивачка звернулася до відповідача з заявою, в якій просила провести нарахування та виплату їй середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні, а саме з 11 грудня 2019 року по 19 травня 2020 року.

При цьому, як зазначає позивачка в позовній заяві, нею було помилково вказано дату початку періоду - 11 грудня 2019 року, а правильною є дата 15 березня 2019 року.

Листом від 03 липня 2020 року № 350/118/2038/пс відповідач відмовив позивачці у виплаті вказаної компенсації, посилаючись на відсутність правових підстав для цього.

Позивачка вважаючи протиправною відмову відповідача в нарахуванні та виплаті їй середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 березня 2019 року по 19 травня 2020 року, звернулася до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходячи з системного аналізу спеціального законодавства та положень Кодексу законів про працю України, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, вказує на помилковість доводів відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм Кодексу законів про працю України, а тому відхиляє такі.

Водночас вказує, що оскільки індексацію грошового забезпечення позивачці не виплачено в день її виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, таке свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України позивачка має право на отримання середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, а на відповідача слід покласти відповідальність, що передбачена статтею 117 КЗпП України.

Суд першої інстанції, встановивши право позивачки на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вказує на протиправність дій відповідача щодо відмови в нарахуванні та виплаті позивачці середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та у зв`язку із цим, вважає за необхідне задовольнити позовну вимогу про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачці середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного розрахунку, а саме за період з 15 березня 2019 року по 19 травня 2020 року, оскільки такий обов`язок відповідача передбачений статтею 117 Кодексу законів про працю України.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач посилаючись на норми матеріального та процесуального права оскаржив його в апеляційному порядку з вимогою скасувати рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Обґрунтування апеляційної скарги представник відповідача мотивує тим, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, отже, передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового права. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. А тому, у законодавстві, яке регулює проходження військової служби гарантування своєчасного розрахунку при звільненні забезпечується не за рахунок відповідальності власника у вигляді виплати середнього заробітку, а за рахунок надання військовослужбовцю права продовжувати службу та отримувати грошове забезпечення протягом відповідного часу.

Відтак вказує, що питання проходження військової служби військовослужбовцями і виплата їм грошового забезпечення регулюються окремим законодавством і на них не поширюються норми статтей 16 і 117 КЗпП та постанова Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати".

Позивачка правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалася.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), а також, надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією із встановлених Державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Постановою Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30 серпня 2017 року №704 регулюються правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ (надалі - Закон) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів. Цим Законом передбачено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військо військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Статтею 2 Закону №2011-ХІІ встановлено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Так, відповідно до частини 1 статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює за кріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно пунктів 2, 4 статті 9 вищевказаного Закону визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Положеннями частини 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

З зазначеного вище слідує, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, зокрема щодо належного матеріального та побутового забезпечення, враховуючи особливості військової служби, з метою стимулювання досягнення високих результатів у службовій діяльності. Звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової час тини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Згідно з нормами пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як встановлено судом, відповідачем при звільненні позивачки не виплачено всіх належних їй сум, адже при розрахунку таких сум відповідачем не було виплачено індексацію грошового забезпечення.

Відповідачем перераховано відповідні кошти на картковий рахунок позивачки лише 20 травня 2020 року, при тому, що позивачку було виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення з 04 травня 2018 року.

Разом із тим, судом встановлено, що на виконання судових рішень відповідачем сплачено позивачці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 травня 2018 року по 15 березня 2019 року.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Так, Постанова Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", постанова Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" та Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 №425 не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 31 жовтня 2019 року у справа № 2340/4192/18.

Оскільки спеціальним законодавством не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про підставність застосування до спірних правовідносин норм КЗпП України.

Відтак, доводи апеляційної скарги щодо того, що питання проходження військової служби військовослужбовцями і виплата їм грошового забезпечення регулюються окремим законодавством і на них не поширюються норми статей 116 і 117 КЗпП та постанова Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" є безпідставними та не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів зауважує, що аналіз наведених вище норм вказує на те, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, 26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 821/1083/17, якою касаційну скаргу Комісії з ліквідації Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі залишила без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року залишила без змін.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 08 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України" надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП, всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наведене вище узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 13 травня 2020 року по справі № 810/451/17.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Водночас і стаття 116 і стаття 117 КЗпП України передбачають можливість наявності спору між працівником та роботодавцем. При цьому стаття 116 конкретизує, що в даному випадку мова йде лише про спір "про розмір сум, належних працівникові при звільненні".

Як встановлено судом, відповідачем при звільненні позивача не виплачено всіх належних йому сум, адже не було нараховано та виплачено грошову допомогу на оздоровлення.

Таким чином, оскільки в день звільнення позивача відповідачем не було здійснено остаточного розрахунку всіх виплат, позивач має право на застосування статті 117 КЗпП України в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За приписами частини 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 викладені наступні правові висновки: "Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні."

Необхідність застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30 жовтня 2019 року.

Дослідивши матеріали цієї справи, а також матеріали судових справ №№0240/2930/18-а, 240/3024/18-а, 120/1454/19-а, 120/306/20-а колегія суддів прийшла до висновку, що обставини звільнення, проведення остаточного розрахунку, виплати належних позивачці коштів, викладені нею у позовній заяві знайшли підтвердження у повному обсязі. Після звільнення нею, без зайвих зволікань, ініційовано ряд судових спорів з відповідачем щодо належних їй сум, тобто виник спір щодо їх розміру. Всі ці судові спори були вирішені на її користь. А тому суд вважає співмірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про необхідність задоволення її позовних вимог у повному обсязі.

Підстав для зменшення розміру середнього заробітку суд не вбачає.

При цьому, суд враховує, що за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відтак, відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України позивачка має право на отримання середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, а на відповідача слід покласти відповідальність, що передбачена статтею 117 КЗпП України.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судове рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному судовому рішенні, у зв`язку з чим підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Відповідно до вимог статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 03 червня 2021 року.

Головуючий Моніч Б.С.

Судді Капустинський М.М. Шидловський В.Б.