Справа № 460/9255/20
Суддя: У.М. Нор
Дата ухвалення: 2021-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

02 червня 2021 року м. Рівне №460/9255/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Нор У.М. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доРівненської міської ради
визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Рівненської міської ради, в якому просить суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у тому, що Рівненська міська рада не розглянула клопотання у встановлений судом строк - протиправною;

зобов`язати відповідача розглянути клопотання ОСОБА_2 поданого в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення реалізації права на набуття права власності на земельні ділянки на праві безоплатної передачі із земель комунальної власності шляхом виділення земельної ділянки в межах міста Рівне, Рівненської області для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) - не більше 0,10 гектара та надати дозвіл на розробку проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки в межах міста Рівне Рівненської області (картографічні матеріали якої вказані у клопотанні до Рівненської міської ради ) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) - не більше 0,10 гектара.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.06.2020 позивач звернувся до Рівненської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовно площею 0,10 га, яка розташована у м. Рівному, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. До клопотання ним було долучено усі необхідні документи, однак відповідачем, станом на дату подання позовної заяви у суд, таке звернення не було належним чином розглянуто у встановлений законом строк. Наголошує, що підставою для відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою. Вважає, що бездіяльність відповідача щодо не розгляду його клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є протиправною, а тому просив позов задовольнити повністю.

Відповідач позов не визнав та вважає його безпідставним, подав відзив на позовну заяву. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що міською радою не ухвалювалось рішення щодо надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою, оскільки не було створено комісію з питань архітектури, будівництва та землевпорядкування Рівненської міської ради, а тому проект рішення неможливо було погодити для його розгляду на сесії міської ради згідно з Регламентом міської ради. У подальшому цей проект рішення не набрав необхідної кількості голосів на підтримку та вважається відхиленим. За таких обставин, просив у задоволенні позову відмовити повністю. Також просив не стягувати витрати на професійну правничу допомогу, оскільки умови укладеного договору про її надання передбачали лише підготовку і направлення звернення щодо відведення земельної ділянки у власність позивача, а не судове оскарження бездіяльності міської ради. Звернув увагу на невідповідність дати укладення договору про надання правничої допомоги, яка зазначена у додатковій угоді даті вказаній у самому договорі.

Позивач подав відповідь на відзив відповідача в яких більш детально конкретизує доводи та обґрунтування, зазначені у позовній заяві, а також, на спростування тверджень відзиву відповідача наводить свої аргументи.

Ухвалою суду від 18.12.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, визначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні 03.02.2021 розгляд справи відкладено до 02.03.2021.

Ухвалою суду від 02.03.2021 постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 31.03.2021.

У судовому засіданні 31.03.2021 розгляд справи відкладено до 14.04.2021.

14.04.2021 розгляд справи відкладено до 21.04.2021.

У судове засідання, призначене на 21.04.2021, представники сторін не прибули. Про дату, місце і час судового розгляду повідомлялися належним чином. До початку судового засідання сторони подали клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Враховуючи подане клопотання, відсутність перешкод для розгляду справи по суті та потреби заслухати свідка чи експерта, суд вважає за можливе розглянути справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази, суд встановив такі обставини справи та фактичні правовідносини сторін.

28 травня 2020 року між адвокатським об`єднанням «Казачук та партнери» (далі адвокат) та ОСОБА_1 (далі Клієнт) укладено договір про надання правової допомоги №28-05/20-6-ЗД-1/20 (а.с. 27-30).

Згідно з умовами цього договору Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання надати Клієнту правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а саме: опрацювання первинних документів, підготування та надіслання заяв, звернень, запитів, тощо до всіх без виключення органів, підприємств, організацій України, підготування та надіслання (у разі необхідності) до суду позовних заяв, заяв, тощо, пов`язаних з врегулюванням спору, представництво інтересів у всіх без виключення підприємствах, установах, організаціях, правоохоронних органах та судах.

03.06.2020 ОСОБА_2 , уповноважений нотаріально посвідченою довіреністю від 28.05.2020 (а.с. 18-19) подав в інтересах ОСОБА_1 до Рівненської міської ради Рівненської області клопотання з доданими до них графічними матеріалами згідно з якими виявив бажання отримати безоплатно у власність вільну від забудови земельну ділянку цільового призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовною площею 0,1 га., яка розташована у м. Рівному у зв`язку із чим просив надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки у власність (а.с. 12-17).

Листом Управління земельних відносин Рівненської міської ради від 06 серпня 2020 року №01-11/424/2 позивача було поінформовано про необхідність продовження терміну розгляду клопотання від 03.06.2020 (а.с. 20).

Надалі 16.09.2020 адвокатським об`єднанням «Казачук та партнери» в інтересах ОСОБА_3 на адресу відповідача було надіслано клопотання з проханням поінформувати про результати розгляду звернення від 03.06.2020 щодо отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (а.с. 21-22).

Листом Рівненської міської ради від 25 вересня 2020 року №05-1663 у відповідь на запит адвоката було повідомлено, що після погодження в установленому порядку проект рішення, згідно з Регламентом Рівненської міської ради, 25 серпня 2020 року був переданий секретарю міської ради для розгляду його в постійних комісіях та сесії міської ради. Зазначено, що про прийняте рішення буде повідомлено додатково (а.с. 20).

На підставі клопотання від 03.06.2020 постійною комісією з питань архітектури, будівництва та землевпорядкування Рівненської міської ради підготовлено проект рішення Рівненської міської ради «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність громадянину ОСОБА_1 земельної ділянки в м. Рівне (вільна від забудови земельна ділянка)» з пояснювальною запискою до проекту рішення (а.с.24-26).

01.02.2021 за результатами розгляду постійною комісією Рівненської міської ради з питань архітектури, будівництва та землевпорядкування клопотання позивача було вирішено не підтримувати проект рішення «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність ОСОБА_1 земельної ділянки у м. Рівному Рівненської області (вільна від забудови земельна ділянка)» без жодних обґрунтувань причин такого рішення (а.с. 68).

Відповідно до витягу з стенографічного протоколу №5 п`ятого пленарного засідання першої сесії Рівненської міської ради від 11.02.2021 за результатами розгляду клопотання ОСОБА_2 поданого 03.06.2020 в інтересах ОСОБА_1 рішення не ухвалено, оскільки не отримало необхідної кількості голосів на підтримку і відповідно до пункту 28.1 регламенту Рівненської міської ради вважається відхиленим.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо розгляду клопотання про виділення йому земельної ділянки позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України (далі ЗК України), а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.

Згідно п. "б" ч.1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Частиною 2 ст. 116 ЗК України встановлено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

При цьому ч. 7 ст. 118 ЗК України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме:

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У разі надання органом місцевого самоврядування відмови особі у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою обов`язковим є зазначення конкретної підстави для такої відмови, що визначені у ч. 7 ст. 118 ЗК України.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст. 118 ЗК України.

Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого "земельного" питання. У світлі вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.

Аналогічні висновки щодо застосування вказаних норм права викладені у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі №825/2228/18

Пунктами «а», «б» ч.1 ст.12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Таким чином, розпорядження земельними ділянками комунальної власності територіальної громади м. Рівне відноситься до повноважень Рівненської міської ради.

Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 №280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з ч.1 ст.46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

Частиною 1 ст.47 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що постійні комісії ради є органами ради, що обираються з числа її депутатів, для вивчення, попереднього розгляду і підготовки питань, які належать до її відання, здійснення контролю за виконанням рішень ради, її виконавчого комітету.

На підставі ч.4 ст.47 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» постійні комісії за дорученням ради або за власною ініціативою попередньо розглядають проекти програм соціально-економічного і культурного розвитку, місцевого бюджету, звіти про виконання програм і бюджету, вивчають і готують питання про стан та розвиток відповідних галузей господарського і соціально-культурного будівництва, інші питання, які вносяться на розгляд ради, розробляють проекти рішень ради та готують висновки з цих питань, виступають на сесіях ради з доповідями і співдоповідями.

Відповідно до ч.1-3 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням.

Таким чином, за результатами розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, орган місцевого самоврядування приймає лише одне із рішень визначених ч.7 ст.118 Земельного кодексу України: або про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні.

Судом встановлено, що 03.06.2020 ОСОБА_2 , уповноважений нотаріально посвідченою довіреністю від 28.05.2020 подав в інтересах ОСОБА_1 до Рівненської міської ради Рівненської області клопотання з доданими до них графічними матеріалами про розташування ділянки згідно з якими виявив бажання отримати безоплатно у власність вільну від забудови земельну ділянку цільового призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовною площею 0,1 га., у зв`язку із чим просив надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки у власність.

Відповідно до витягу з стенографічного протоколу №5 п`ятого пленарного засідання першої сесії Рівненської міської ради від 11.02.2021 за результатами розгляду клопотання позивача рішення не ухвалено, оскільки не отримало необхідної кількості голосів на підтримку.

Зважаючи на те, що за результатом розгляду заяви позивача відповідачем не прийнято ні рішення про надання дозволу, ні вмотивованої відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, суд вважає, що заява представника позивача не розглянута Рівненською міською радою у строк та у спосіб, встановлені Земельним кодексом України та Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні". Разом з тим, зазначені Закони мають вищу юридичну силу аніж Регламент Рівненської міської ради на який посилається відповідач, як на підтвердження правомірності своєї поведінки.

Жодних зауважень до пакету документів, необхідних для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою, відповідач не висловлював, як і будь-яких доказів звернення до позивача з пропозицією їх усунути.

Таким чином, встановлені в ході судового розгляду обставини справи в їх сукупності дають підстави для висновку, що відповідач, не приймаючи жодного з визначених ч.7 ст.118 ЗК України рішення з питання надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність, допустив протиправну бездіяльність.

З огляду на наведене, порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання протиправною бездіяльності Рівненської міської ради Рівненської області щодо неприйняття рішення з питання надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 0,10 га, яка розташована у АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Стосовно зобов`язання відповідача розглянути клопотання представника та надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою суд зауважує таке.

Частиною 4 статті 245 КАС України передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання вчинити дії після скасування його адміністративного акту.

За загальним правилом, застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким протиправно відмовив в його задоволенні.

Натомість, у даній справі у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення такої заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи і не становить втручання у дискреційні повноваження відповідача.

Також слід зазначити, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Так, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання ухвалити рішення.

Однак, як і будь-який інший спосіб захисту, зобов`язання відповідача ухвалити рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

Частиною 7 ст.118 Земельного кодексу України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним. З наявних у матеріалах справи доказів суд не вбачає правових підстав для відмови позивачу у наданні такого дозволу, а відповідачем таких підстав не наведено.

Рівненська міська рада протягом 7 місяців з дати подання представником позивача заяви (03.06.2020) не спромоглась належним чином його розглянути, що дає суду правові підстави для сумнівів, що зобов`язання Рівненської міської ради розглянути заяву позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, буде належним, ефективним та повним способом захисту порушеного права позивача. На думку суду, такий спосіб захисту лише породить новий судовий спір, а не остаточно вирішить спірні правовідносини між сторонами.

Суд підкреслює, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України). Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суд зважає на ефективність такого захисту.

Ця мета кореспондується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12 ).

Суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна за змістом правова позиція з цього питання викладена Верховним Судом у постановах від 28.05.2020 №819/654/17, від 30.04.2020 у справі №812/1313/18 та від 10.04.2019 у справі №826/11251/18.

З огляду на наведене, оскільки процес надання позивачу відмов у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з формальних підстав без прийняття відповідного владного управлінського рішення може бути досить тривалим, на що вказує поведінка відповідача, то суд вважає, що в даному випадку ефективним способом захисту порушеного права позивача є задоволення позовної вимоги у редакції визначеній судом, а саме: зобов`язання Рівненської міської ради надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовно площею 0,10 га, яка розташована у м. Рівному, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд шляхом прийняття рішення.

Окрім того, суд звертає увагу, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ще не означає прийняття позитивного рішення про надання її позивачу у власність чи користування, оскільки це є лише одним з етапів процедури отримання громадянами земельних ділянок.

За приписами частини першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході судового розгляду адміністративної справи відповідач не виконав процесуального обов`язку доказування та не підтвердив правомірності своїх дій, натомість позивачем доведено ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, а тому позов належить задовольнити.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Загальне правило розподілу судових витрат полягає в тому, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до приписів частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із пунктом 1 частини 3 статті 132 цього Кодексу до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За правилами частини 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частиною 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до положень частини 5 статті 134 цього Кодексу розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Приписами частини 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно із частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За правилами частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Позивач у своїй позовній заяві просить стягнути з відповідача на його користь витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги в сумі 5000 грн.

На підтвердження понесених витрат представник позивача подав до суду копії:

договору від 28.05.2020 №28-05/20-6 про надання правової допомоги адвокатським об`єднанням «Казачук та партнери»;

додаткової угоди №1 від 01.12.2020 до згаданого договору, згідно з якою позивачу було надано такі послуги загальною вартістю 5000 грн (за 6 годин роботи):

попереднє опрацювання матеріалів, законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини, формування правової позиції, аналіз судової практики - 2 години вартістю 2000 грн;

надання усних та письмових консультацій щодо можливості оскарження бездіяльності Рівненської міської ради протиправною та щодо компенсації правової допомоги 2 години вартістю 1000 грн;

підготовка, написання позовної заяви 2 години вартістю 2000 грн

оригінал банківської квитанції № 0.0..1 від 12.03.2020 на суму 5000 грн.

Так, акт виконаних робіт містить детальний опис робіт, виконаних при надані правничої допомоги позивачу в ході розгляду даної справи, а надані позивачем документи, на переконання суду, у своїй сукупності підтверджують факт понесення витрат саме у цій справі.

Реальність обсягу виконання послуг засвідчується складеними представником позивача документами, які перелічені у акті і є наявними у матеріалах справи, а їх оплата підтверджується належним платіжним документом.

Також суд бере до уваги, що наведені приписи КАС України покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. За відсутності клопотання іншої сторони про зменшення таких витрат, суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказала на те, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідачем як суб`єктом владних повноважень заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Надаючи правову оцінку такій заяві, суд вказує таке.

28 травня 2020 року між адвокатським об`єднанням «Казачук та партнери» (далі адвокат) та ОСОБА_1 (далі Клієнт) укладено договір про надання правової допомоги №28-05/20-6-ЗД-1/20 (а.с. 27-30).

Згідно з умовами цього договору Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання надати Клієнту правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, серед іншого: підготування та надіслання (у разі необхідності) до суду позовних заяв, заяв, тощо, пов`язаних з врегулюванням спору, представництво інтересів у всіх без виключення підприємствах, установах, організаціях, правоохоронних органах та судах.

Поряд з цим, судове оскарження бездіяльності відповідача у цій справі було унормовано додатковою угодою №1 від 01.12.2020 до згаданого договору, згідно з якою позивачу було надано професійну правничу допомогу загальною вартістю 5000 грн (за 6 годин роботи).

З наведеного умови договору передбачали надання послуг, які зазначені у додатковій угоді, а тому суд відхиляє твердження позивача про те, що згаданий договір був укладений між сторонами лише для надання правової допомоги у реалізації визначеного законом права на набуття права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі земель комунальної власності.

Щодо вказаної дати у третьому абзаці додаткової угоди « договір від 31 серпня 2020 року», то суд погоджується, що було допущено технічну описку, а саме вказано «31 серпня» замість «28 серпня», оскільки про це свідчить копія виправленої додаткової угоди із зазначенням правильних дат. Тим більше, що ця помилка жодним чином не впливає на розмір понесених позивачем витрат.

Проте, враховуючи те, що справа є незначної складності, а час витрачений адвокатом склав лише 6 годин, виходячи із засад справедливості і верховенства права, суд вважає, що заявлена сума відшкодування є неспівмірною з обсягом наданих адвокатом послуг, а тому необхідно зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами з 5000 грн до 3000 грн.

Отже, суд присуджує на користь позивача з Рівненської міської ради Рівненської області витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3000 грн.

Водночас документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 840,80 грн суд присуджує на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Рівненської міської ради Рівненської області відповідно до частини 1 статті 139 КАС України.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Рівненської міської ради Рівненської області (вул. Соборна, 12А, м. Рівне, Рівненська обл., 33028, ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Рівненської міської ради Рівненської області щодо неприйняття рішення з питання надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовно площею 0,10 га, яка розташована у м. Рівне, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Зобов`язати Рівненську міську раду Рівненської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовно площею 0,10 га, яка розташована у м. Рівне, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Рівненської міської ради Рівненської області понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3000 грн та судовий збір у сумі 840,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 02 червня 2021 року

Суддя У.М. Нор