Справа № 420/7024/19
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2021-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2021 р.м. ОдесаСправа № 420/7024/19

Категорія: 113030000 Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.

Місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту: 28.12.2019 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

при секретарі Сузанській І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправною та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2019 року громадянин Гвінеї ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ГУ ДМС України в Одеській області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача №216 від 12 листопада 2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання "біженцем" або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання "біженцем" або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що 20 листопада 2019 року він отримав повідомлення №5/1-378, прийняте на підставі наказу Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 12 листопада 2019 року №216, згідно якого йому було безпідставно відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання "біженцем". На думку позивача, вищевказане рішення міграційного органу є необґрунтованим і незаконним, оскільки воно приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають суттєве юридичне значення.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що посадовими особами органу міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві, анкеті та протоколах співбесід про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відповідач зазначає, що на підставі п. 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що приймається за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у позивача відсутні умови, зазначені п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо позивач з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. Наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській №216 від 12 листопада 2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року, залишеною без змів задоволені позовних вимог було відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 05 серпня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2020 року у справі №420/7024/19 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Верховних Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції всупереч вимогам ст.ст. 205 та 313 КАС України, розглянув справу без участі позивача, що порушило право позивача на доступ до правосуддя.

З урахуванням висновків Верховного Суду та з метою забезпечення участі апелянта у відкритому судовому засіданні, судом апеляційної інстанції відкладався розгляд справи 06 жовтня 2020 року, 20 жовтня 2020 року, 01 грудня 2020 року, 20 січня 2021 року, 02 березня 2021 року, 11 березня 2021 року, 30 березня 2021 року, у зв`язку з надходженням заяв представників позивача про відкладення розгляду справи.

24 травня 2021 року на адресу суду апеляційної інстанції надійшла заява представника ОСОБА_1 Білана М.О. про розгляд справи без участі представника позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставилося питання про скасування судового рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що в серпні 2017 року познайомився з дівчиною громадянкою України ОСОБА_2 , але вона була іншого віросповідання, а саме християнкою, у зв`язку з чим його батькам почали телефонувати і погрожувати розправою невідомі особи. Батьки, в свою чергу, стали відмовлятися від спілкування з ним та погрожувати розправою, оскільки на його сім`ю у Гвінеї посипалися погрози, образи та ганьба. У батька через цю ситуацію стався інсульт і він помер. Його рідний брат винуватить його за смерть батька і погрожує вбити у разі повернення на батьківщину.

Судом першої інстанції не було взято до уваги той факт, що він хоч з ОСОБА_2 на момент розгляду справи не знаходився у відносинах на протязі чотирьох місяців, але конфлікт не вичерпаний. Його матері продовжують надходити погрози розправою над всіма членами родини і ним також, оскільки за канонами мусульманства він повинен мати тільки дівчину свого віросповідання мусульманку.

Зв`язок з родичами, які мешкають на Батьківщині він підтримує, але відносини з ними залишаються складними, натягнутими, повними погроз, образ, ганьби, обіцянками розправи на його адресу.

Релігією його країни громадянської приналежності є мусульманство, тому всі інші релігії там переслідуються, за їх віросповідання та стосунки з іновірцями жорстоко караються.

Тому він залишається в Україні, бо не може повернутися в країну своєї громадянської приналежності, оскільки порушив канони мусульманства, бо перебував у відносинах з дівчиною іншого віросповідання. Через це він має реальні побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, зазнати в країні моєї громадянської приналежності смертної кари, фізичного насильства, тортур, розправи, нелюдського поводження, порушення моїх прав.

У відзиві ГУ ДМС в Одеській області на апеляційну скаргу вказується, що вона є безпідставною та такою, що не спростовує висновків суду першої інстанції, а рішення суду першої інстанції є таким, що прийняте з урахуванням всіх обставин справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у Гвінеї, м. Камсар, район Філіма, має вищу освіту, за віросповіданням "мусульманин", національність "мандінка", рідна мова мандінка, володіє вільно французькою мовою та сусу, російською на середньому рівні, неодружений.

07 квітня 2015 року позивач вибув з країни громадянської належності авіарейсом м.Конакрі (Гвінея) - Касабланка (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна). Перетнув кордон України легально, на підставі паспортного документа та студентської візи, причиною виїзду з країни постійного проживання стала мета навчання.

У період навчання з 2015 по 2016 роки позивача фінансово підтримував батько, однак, в подальшому він познайомився та жив з дівчиною іншого віросповідання. Розповівши про свою дівчину родині, позивач зазнав критики та погроз.

04 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

12 листопада 2019 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За наслідками аналізу матеріалів особової справи заявника встановлено, що історія його переслідування є необґрунтованою та не може бути розглянута у контексті міжнародного захисту, пояснення шукача притулку містять суттєві відмінності та елементи зловживання процедурою.

12 листопада 2019 року відповідачем видано наказ №216 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Гвінеї ОСОБА_1 , особова справа № НОМЕР_1 .

20 листопада 2019 року позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області №5/1-378 від 12 листопада 2019 року.

Не погоджуючись із вказаними діями та рішеннями міграційної служби, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи розбіжності у поясненнях позивача, відсутність прикладів і доказів, які б свідчили про загрозу життю та здоров`ю позивача в країні походження, безпечне проживання родичів позивача в країні походження, безперешкодний виїзд позивача з країни походження та його перебування на території України більше двох років до моменту звернення за захистом, заява позивача є очевидно необґрунтованою, що у відповідності до п.6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" є підставою для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, п.п.1, 13 ч.1 ст. 1, ч.2 ст. 5, ч.ч.6-8 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI від 08 липня 2011 року (далі Закон №3671-VI).

Згідно п.1 ч.1 ст. 1 Закону №3671-VI біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 1 Закону №3671-VI додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у п.13 ч.1 цієї статті.

Пунктом 13 ч.1 ст. 1 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ч.ч.6-8 ст. 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначається "Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", які затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 року за №1146/19884.

Відповідно до вимог п.2.1 вказаних Правил №649, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого ст. 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Відповідно до п.п.45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно п.62 Керівництва мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, рухома бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Відповідно до п.195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Крім того, п.37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Відповідно до п.5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Як вбачається з протоколу співбесіди, в обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що він фактично не може повернутися на територію країни громадянської належності у зв`язку з тим, що в серпні 2017 року, перебуваючи в Україні, мав стосунки з дівчиною громадянкою України, яка була християнкою, тобто іншого віросповідання, з якою вони також певний час проживали разом. Тому він не може повернутися в країну громадянської приналежності, оскільки порушив канони мусульманства бо мав відносини з дівчиною іншого віросповідання. Через це він має реальні побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, зазнати в країні своєї громадянської приналежності смертної кари, насильства, тортур, нелюдського поводження, порушення його прав.

Колегія суддів дослідивши матеріали особової справи ОСОБА_1 зазначає, що останній надавав ГУ ДМС України в Одеській області суперечливі та неправдоподібні відомості, з огляду на наступне.

Позивач зазначав, що не мав змоги продовжити навчання на території України через те, що його навчання фінансував батько, але він помер (арк. 1-2 заяви від 04 листопада 2019 року; арк.5 протоколу співбесіди від 12 листопада 2019 року). Проте, за інформацією, наданою особою, його батько помер півроку тому (арк.5 протоколу співбесіди від 12 листопада 2019 року), а здобувати освіту заявник припинив у вересні 2016 року (арк.6 протоколу співбесіди від 12 листопада 2019 року). З метою встановлення більш чітких відомостей, позивачу було надано можливість пояснити дані розбіжності, позивач взагалі кардинально змінив показання та вказав, що на той момент у батька були фінансові проблеми, тому він не зміг продовжити навчання в Україні (арк.7 протоколу співбесіди від 12 листопада 2019 року). Водночас, у власноруч написаній заяві позивач вказав, що його батько помер у 2018 році (арк. 2 заяви від 12 листопада 2019 року), що суперечить відомостям, які були надані ним під час протоколу співбесіди;

Під час співбесіди 12 листопада 2019 року надав інформацію, що його колишню дівчину звати ОСОБА_3 , однак не зміг зазначити її по-батькові та дату народження. Водночас, під час зазначеної співбесіди ОСОБА_1 надав посилання на особисту сторінку його колишньої дівчини, яка підписана "Anastasia Dimitrova", що, в свою чергу, суперечить твердженням особи щодо установчих даних даної особи відносно написаних в заяві.

Також, позивач не повідомив своїм рідним про припинення стосунків зі своєю дівчиною, оскільки наразі він не має такого бажання (арк.5, 14 протоколу співбесіди).

До того ж, позивач не обґрунтував чому проблема в родині не зникне, якщо він повідомить членам сім`ї про відсутність відносин з дівчиною-християнкою (арк.13 протоколу співбесіди).

Позивач повідомив, що за ОСОБА_4 існує заборона щодо одруження мусульманина на дівчині, яка сповідує іншу релігію, а також існування таких відносин, проте не зміг підтвердити таку заборону положеннями з Корану (арк.9, 11 протоколу співбесіди). Також позивач не зміг обґрунтувати та значити положення Корану, згідно з якими б допускалося вбивство як зарання за відносини мусульманина з особою іншого віросповідання (арк.13 протоколу співбесіди). Крім того, зі слів самого ж позивача, на момент знайомства з дівчиною він володів інформацією про таку заборону.

Крім того, не володіння положеннями Корану в повній мірі позивачем підтверджується неможливістю ним зазначити основні догматичні положення ісламу та вказати їх кількість. Також не зміг пояснити, що таке "намаз" та зазначити інформацію, коли дійсно відбуваються молитви у мусульман, чи яку назву має піст у мусульман (арк. 11, 12 протоколу співбесіди), що в цілому спростовує твердження позивача одо сповідування мусульманства в повній мірі (арк. 1 анкети від 07 листопада 2019 року).

Також, позивач зазначав, що в Гвінеї передбачається відповідальність за порушення норм Корану (арк. 15 протоколу співбесіди).

Колегія суддів зазначає, що відповідно до проаналізованої інформації по країні походження, не підтверджується можливість переслідування шукача захисту за ознакою віросповідання, так як Гвінея є світською державою з громадянами, які є рівними незалежно від їх релігії або переконань. Кожен має право обирати, змінювати і сповідувати релігію за власним вибором. Департамент у справах релігій в Гвінеї сприяє толерантності релігії і відносин.

Вищезазначені обставини свідчать про спростування історії переслідування позивача з боку його близьких родичів через його відносини з дівчиною, яка сповідує іншу релігію, а також намірів щодо його вбивства.

Крім того, під час співбесіди позивач жодного разу не зміг пояснити, чому він не може звернутися до правоохоронних органів країни громадянської належності у випадку серйозності погроз.

Отже, побоювання позивача стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали містять загальним характер і не підтверджують існування можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, окремо колегія суудів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч.2 ст. 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 прибув в Україну 08 квітня 2015 року, а вперше за наданням міжнародного захисту звернувся до відповідача лише 04 листопада 2019 року, перебуваючи на території України нелегально тривалий час.

Таким чином, звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до органу міграційної служби відбулось зі зволіканням, після закінчення легального строку перебування позивача на території України.

Знайомство з дівчиною, віросповідання якої стало причиною родинного конфлікту позивача, відбулося приблизно в серпні 2017 року, а навчання позивач припинив в вересні 2016 року, тобто приблизно рік він не перебував у стосунках та не здобував вищу освіту на території України, проте не повернувся на Батьківщину.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції, позивач є громадянином Гвінеї і в матеріалах справи наявна копія національного паспорта № НОМЕР_2 з терміном дії до 19 грудня 2018 року. 14 листопада 2018 року позивачем у Почесному консульстві Гвінеї в Україні продовжено термін дії паспорта до 18 грудня 2023 року.

Зазначені обставини свідчать про те, що позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання ним паспорта та продовження терміну його дії, візи, легального перетину кордону.

Таким чином, держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

За таких обставин, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що у позивача відсутні будь-які умови (критерії), зазначені п.п.1,13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судові витрати у справі відсутні.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 04 червня 2021 року.

Головуючий: Бітов А.І.
Суддя: Суддя: Лук`янчук О.В. Ступакова І.Г.