Справа № 363/1570/21
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2021-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 363/1570/21 Суддя (судді) першої інстанції: Баличева М.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Строяновської О.В.,

перекладача Волошко П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Вишгородського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області до громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та примусового видворення, за апеляційною скаргою громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 квітня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

16 квітня 2021 року Вишгородський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (далі - позивач, Вишгородський РВ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області) звернувся до суду з позовом до громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 (далі - відповідач, ОСОБА_1 ) про затримання з метою ідентифікації та примусового видворення.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 квітня 2021 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач грубо порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, тому є обґрунтовані підстави для прийняття судом рішення про його затримання з поміщенням до пункта тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства та подальшого примусового видворення за межі України.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справ та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що під час розгляду справи судом не було залучено перекладача. Також перекладач не був залучений під час оголошення та видачі рішення про примусове повернення до країни походження. Оскільки відповідач є іноземцем, його підпис під рішенням про примусове повернення не підтверджує факт обізнаності з таким та його невиконання. Акцентує увагу, що справа розглянута судом без участі адвоката, що позбавило права на захист. До того ж, розгляд справи у день подання позову позбавило можливості подати відзив та зібрати докази. Зауважує, що має паспорт громадянина Тажикистана, що виключає його затримання з метою ідентифікації.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить в її задоволенні відмовити, оскільки рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим. Акцентує увагу, що під час підготовки справи до розгляду у суді першої інстанції відповідач зазначив, що розуміє українську мову та послуг перекладача та адвоката не потребує.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав.

Судом установлено, що відповідач є громадянином Республіки Таджикистан.

Постановою Вишгородського РВ ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області від 19 березня 2021 року відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення за порушення правил перебування іноземних громадян на території України.

Рішенням позивача від 19 березня 2021 року постановлено примусово повернути відповідача за межі України до 29 березня 2021 року.

Оскільки відповідачем не виконано вимоги рішення про примусове повернення з України, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач грубо порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, тому є обґрунтовані підстави для прийняття судом рішення про його затримання з поміщенням до пункта тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства та подальшого примусового видворення за межі України.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Стаття 33 Основного закона встановлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються судом.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI (далі - Закон України №3773-VI).

Відповідно до пункта 7 частини 1 статті 1 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Частиною 1 статті 26 Закону України №3773-VI закріплено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

В силу положень частини 5 цієї правової норми іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Згідно частини 1 статті 30 Закону України №3773-VI центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Відповідно до частини 1 статті 288 Кодексу адміністративного судочинства України позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

З аналізу наведених норм убачається, що примусове видворення з України іноземця на підставі постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання такого рішення.

Як свідчать матеріали справи, відповідач перебуває на території України з 02 травня 2019 року з порушенням правил перебування іноземців в Україні, тобто знаходиться без документів на право проживання в Україні.

19 березня 2021 року відносно нього складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Рішенням Вишгородського РВ ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області від 19 березня 2021 року відповідача вирішено примусово повернути до країни походження, а також зобов`язано покинути територію України в термін до 29 березня 2021 року та заборонено в`їзд на територію України строком на 3 роки до 29 березня 2024 року.

При цьому, при вирішенні питання про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства колегією суддів ураховується, що особа в будь-якому разі не підлягає видворенню, якщо підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України №3773-VI , відповідно до якої іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуація міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Водночас, як встановлено судом, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач підпадає під дію Закону України №3773-VI.

Посилання апелянта на те, що рішення Вишгородського РВ ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області від 19 березня 2021 року про примусове повернення до країни походженням або третьої країни іноземця або особи без громадянства йому не роз`яснено, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки під час розгляду справи місцевим судом відповідач стверджував, що зміст рішення йому зрозумілий, він його не оскаржував, а не виконав тому, що не було коштів (технічний запис судового засідання 15:18:52).

Окрім того, журналом судового засідання та його технічним записом підтверджується, що відповідач відмовився від участі перекладача під час розгляду справи судом, а також не клопотав про правову допомогу. Наведене спростовує твердження відповідача про порушення його права на захист, а також права розуміти у чому його звинувачують.

Також колегія суддів зауважує, що на момент розгляду справи відповідачем не надано доказів про оскарження рішення позивача від 19 березня 2021 року після укладення договору про надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Додатково колегія суддів акцентує увагу, що під час розгляду справи місцевим судом відповідач підтвердив, що прибув до України з метою працевлаштування, однак робочу візу отримати не зміг, розуміє, що перебуває на території України без правових підстав. Зауважив, що не бажає виконувати рішення позивача від 19 березня 2021 року, оскільки потребує часу для того, щоб заробити кошти та допомогти матері, яка хворіє.

Посилання відповідача на те, що він має закордонний паспорт, а тому підстави для його затримання відсутні, колегія суддів також до уваги не приймає, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не зміг пояснити де і у кого перебуває його закордонний паспорт, і що він може надати такий.

Згідно з частиною 1 статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:

1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;

2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

У відповідності до частини 11 цієї правової норми строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Враховуючи викладене, а також встановлений факт порушення відповідачем порядка перебування іноземних громадян на території України, а саме - проживання без документів на право проживання в Україні, факт невиконання рішення позивача про примусове повернення за межі України, а також існування ризиків того, що відповідач може ухилятись від примусового видворення за межі України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на 6 (шість) місяців та примусового його видворення з України.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не підтверджують, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з дотриманням норм чинного матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 33, 34, 243, 288, 289, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.Є. Пилипенко

Л.Т. Черпіцька