Справа № 826/1987/17
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2021-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2021 року м. Київ № 826/1987/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши в порядку письмового провадження матеріали адміністративної справи

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Печерської районної у місті Києві державної адміністрації (01001, м. Київ, вул. Омеляновича-Павленка, 15)

треті особи ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ),

відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві (03056, м. Київ, вул. Виборзька, 32)

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 надалі по тексту також - позивач) з адміністративним позовом до Печерської районної у місті Києві державної адміністрації (надалі по тексту також - відповідач), треті особи - ОСОБА_2 , відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Печерської районної у місті Києві державної адміністрації про відмову надавати дозвіл на примусову реалізацію квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Печерську районну у місті Києві державну адміністрацію надавати відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві дозвіл на примусову реалізацію квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 .

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що відповідач формально розглянув звернення державного виконавця, не провів жодних дій щодо перевірки факту проживання малолітніх дітей у спірній квартирі та наявності у них права користування іншим житлом, що призвело до прийняття необґрунтованого та незаконного рішення про відмову у наданні згоди на примусову реалізацію квартири. На переконання позивача, проживання племінників боржника у спірній квартирі не повинно перешкоджати примусовій реалізації цієї квартири.

Як стверджувала позивач, аналіз положень Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» у комплексі з положеннями Сімейного кодексу України та Закону України «Про охорону материнства» свідчить про те, що орган опіки і піклування може відмовити у погодженні тільки тих правочинів, які вчиняються відносно нерухомого майна батьків малолітніх дітей (осіб, які їх заміняють), а не відносно майна родичів цих малолітніх дітей. Законодавство покладає обов`язок саме на батьків малолітньої дитини, а не на інших родичів, забезпечувати дотримання майнових та житлових прав дитини, а орган опіки і піклування здійснює контроль саме за дотриманням батьками (особами, які їх заміняють) майнових прав людини, а відтак реєстрація малолітніх дітей у квартирі їхньої тітки не повинна перешкоджати зверненню стягнення на цю квартиру.

У письмових поясненнях представник Печерської районної в місті Києві державної адміністрації зазначив, що відповідь відповідача є обґрунтованою та такою, що відповідає чинному законодавству. При цьому, представник відповідача стверджував, що у своїй відповіді Печерська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування не відмовляла у наданні дозволу на реалізацію спірної квартири у зв`язку з тим, що за дозволом на реалізацію квартири звернувся орган державної влади, а надала письмові пояснення згідно норм чинного законодавства.

На думку представника відповідача, головний державний виконавець не вчинив всіх дій, передбачених інструкцією з організації примусового виконання рішень, а саме не звернувся до суду про встановлення порядку і способу виконання рішення суду.

В судовому засіданні 23.05.2017 судом ухвалено продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 10 частини першої Розділу Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" № 2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

На виконанні у відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві перебувало виконавче провадження №52426395 з примусового виконання виконавчого листа Печерського районного суду міста Києва від 22 травня 2013 року в справі №2-595/12 про стягнення боргу з ОСОБА_2 .

Стягувачем у вказаному виконавчому провадженні є ОСОБА_1 .

Як повідомила позивач, державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві виніс постанову від 29 квітня 2016 року про арешт нерухомого майна ОСОБА_2 . В процесі підготовки арештованого майна до продажу державний виконавець встановив, що у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та належить на праві власності боржнику у ВП №52426395 зареєстровано двоє малолітніх племінників ОСОБА_2 , а саме - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

13 грудня 2016 року Управління державної виконавчої служби Територіального управління юстиції у місті Києві на виконання пункту 28 глави VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень звернулось листом №380/7 до органу опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації щодо надання останнім дозволу на примусову реалізацію квартири АДРЕСА_2 , право користування якою мають неповнолітні - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які зареєстровані за вказаною адресою.

За результатами розгляду вказаного листа Печерська районна в місті Києві державна адміністрація листом від 19 грудня 2016 року №105/01-4269/В-12 повідомила, що орган опіки та піклування надає дозволі за умови, якщо вчинений правочин не призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та порушення охоронюваних законом інтересів дітей. При цьому, роз`яснено, що згідно чинного законодавства України інтереси дітей представляють батьки (а не державні органи) і без звернення батьків вирішення питання продажу квартири АДРЕСА_2 , право користування якою мають діти, по суті неможливо. Питання продажу квартири, яка належить гр. ОСОБА_2 , райдержадміністрація погодити не має можливості, оскільки продаж сторонній особі квартири, в якій мають право користування малолітні діти, не відповідає їх інтересам.

Незгода позивача із відмовою відповідача зумовила її звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Вимогами статей 17 та 18 Закону України «Про охорону материнства» (тут і надалі нормативні акти в редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин) визначено право дитини на майно та на житло.

Питання захисту прав та інтересів дітей під час вчинення правочинів щодо житлових приміщень врегульовано статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей».

Так, держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна.

Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до вимог статті 177 Сімейного кодексу України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло (частина 4 статті 177 Сімейного кодексу України).

Перелік підстав, за наявності яких може бути відмовлено у наданні дозволу, передбачено ч.5 статті 177 Сімейного кодексу України.

Так, вказаною нормою закріплено, що органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, що:

мати та/або батько дитини, які (яка, який) звернулися за дозволом, позбавлені судом батьківських прав відповідно до статті 164 цього Кодексу;

судом, органом опіки та піклування або прокурором постановлено (прийнято) рішення про відібрання дитини від батьків (або того з них, який звернувся за дозволом) без позбавлення їх батьківських прав відповідно до статті 170 цього Кодексу;

до суду подано позов про позбавлення батьків дитини (або того з них, який звернувся за дозволом) батьківських прав особами, зазначеними у статті 165 цього Кодексу;

особа, яка звернулася за дозволом, повідомила про себе неправдиві відомості, що мають суттєве значення для вирішення питання про надання дозволу чи відмову в його наданні;

між батьками дитини немає згоди стосовно вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини;

між батьками дитини або між одним з них та третіми особами існує судовий спір стосовно нерухомого майна, за дозволом на вчинення правочину щодо якого звернулися батьки дитини (або один з них);

вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини.

Зі змісту листа від 19 грудня 2016 року №105/01-4269/В-12 Печерської районної в місті Києві державної адміністрації вбачається, що останньою роз`яснено, що питання продажу квартири, яка належить гр. ОСОБА_2 , райдержадміністрація погодити не має можливості, оскільки продаж сторонній особі квартири, в якій мають право користування малолітні діти, не відповідає їх інтересам.

Частина 4 статті 29 Цивільного кодексу України визначає, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Тобто місцем проживання, а також місцем реєстрації малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є квартира АДРЕСА_2 , тобто місце реєстрації їх матері.

Відповідно до ст. 3 Конвенції "Про права дитини", ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Тобто, законодавством закріплено виключно лише за органами опіки та піклуванні право на надання дозволу на вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, яким володіє чи користується дитина.

Згідно з п. 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з`ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини.

Районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади може відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса для накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 177 Сімейного кодексу України.

У разі усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження нерухомого майна дитини, районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади звертається в установленому законодавством порядку до нотаріуса для зняття заборони відчуження такого майна.

Рішення районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади про надання дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини або відмову у його наданні може бути оскаржено до суду.

Вимогами пункту 28 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 37 Закону.

Тобто, Інструкція №512/5 також містить відсилочну норму стосовно того, що дозвіл на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, надається органом опіки та піклування відповідно до закону, тобто за зверненням батьків (осіб, які їх заміняють) малолітніх осіб.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що відповідачем за результатами розгляду листа органу державної виконавчої влади питання щодо надання дозволу на реалізацію квартири не розглядалось за процедурою, визначеною Порядком №866, не розглядалось, оскільки таке звернення ініційоване неналежним суб`єктом, зокрема, державним органом, а не батьками (особами, які їх заміняють) дитини.

Тобто, фактично відповідачем не приймалось рішення щодо відмови у наданні дозволу на примусову реалізацію квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 , а лише надано відповідь, в якій роз`яснено, що згідно чинного законодавства України інтереси дітей представляють батьки (а не державні органи) і без звернення батьків вирішення питання продажу квартири АДРЕСА_2 , право користування якою мають діти, по суті неможливо.

При цьому, матеріали справи не містять доказів звернення батьків малолітніх дітей або одного із них стосовно отримання дозволу на реалізацію спірної квартири. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази доведення до відома сторін виконавчого провадження інформації, наведеної в листі Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 19 грудня 2016 року №105/01-4269/В-12.

За змістом ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Крім того, суд вважає за необхідне вказати, що відповідно до ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем оскаржується рішення Печерської районної у місті Києві державної адміністрації про відмову надавати дозвіл на примусову реалізацію квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 , яке в межах спірних правовідносин не приймалось. При цьому, лист відповідача від 19 грудня 2016 року №105/01-4269/В-12 є за своєю суттю відповіддю-роз`ясненням та не породжує жодних юридичних наслідків, які унеможливлюють реалізацію спірної квартири.

Крім того, позивачем не наведено суду доказів порушення її прав та законних інтересів внаслідок надання Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією відповіді від 19 грудня 2016 року №105/01-4269/В-12.

Частина 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відтак, суд розглядаючи позов, в межах заявлених позовних вимог прийшов до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.

З урахуванням вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для здійснення розподілу судових витрат - відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного суду ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук