Справа № 380/5628/20
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2021-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/5628/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2021 року зал судових засідань №14

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання Фостяка О.Р.,

представника позивача Тиховського Т.О.,

представника відповідача Козуб О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії

встановив

до Львівського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому позивач просить:

- визнати незаконним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії відповідно до статті 50-1 Закону України Про прокуратуру від 05.11.1991 № 1789-ХІІ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до стажу, що дає право на пенсію за вислугу років роботу на виборній посаді першого заступника міського голови Яворова з питань діяльності виконавчих органів у період з 19.04.2006 по 24.04.2007;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити, виплачувати в повному обсязі без обмеження граничного розміру ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України Про прокуратуру від 05.11.1991 № 1789-ХІІ у розмірі 90% суми щомісячного заробітку згідно з довідкою прокуратури Київської області від 26.05.2020 № 21-ф-267 про складові заробітної плати прокуратури Київської області, з дня звернення за пенсією 27.05.2020 без обмеження її максимального розміру, а в подальшому довічно здійснювати належні виплати пенсії за вислугу років щомісячно.

Ухвалою від 22.07.2020 суддя залишив позову заяву без руху та встановив позивачу строк для усунення зазначених у ній недоліків.

Ухвалою від 31.08.2020 суддя прийняв позовну заяву до розгляду й відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 28.09.2020 суд перейшов до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що статею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (чинного на момент прийняття позивача на роботу в органи прокуратури) передбачалось право прокурорів на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше 20 років, в тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. На час звернення позивача до відповідача із заявою про призначення пенсії його стаж становив 20 років 3 місяці та 18 днів, а тому позивач мав законні очікування на призначення йому відповідної пенсії.

Позивач вважає, що норми чинного Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ, які збільшують стаж, необхідний для призначення пенсії прокурора, не можуть застосовуватися до нього, оскільки вони прийнятті після прийняття позивача на роботу в органи прокуратури, звужують його права, гарантовані Конституцією України.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечив. Відзив обґрунтований тим, що рішення №76 від 03.06.2020 про відмову в призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697 є законним та обґрунтованим. Вислуга позивача на час звернення до відповідача за призначенням пенсії становила 19 років 3 місяці та 12 днів, що недостатньо для призначення йому пенсії за вислугу відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697. Нормами вказаної статті передбачено.

Представник позивача подав до суду письмові пояснення, в яких зазначає, що відповідач протиправно не зарахував до стажу за вислугою років позивача його роботу на виборній посаді в Яворівській міській раді у період з 19.04.2006 по 24.04.2007. Представник позивача вказує, що відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з вказаною статтею, зараховується час роботи на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності вказаним Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури. А тому відмова відповідача зарахувати до стажу позивача час роботи на вибраній посаді у Яворівській міській раді є протиправною.

Представник відповідача подала до суду відзив на письмові пояснення, в яких зазначає, що норми Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ, на які посилається позивач втратили свою чинність. У записах трудової книжки позивача відсутні відомості про направлення його на посаду першого заступника міського голови міста Яворова, а тому відповідач не може зарахувати період з 19.04.2006 по 24.04.2007 до вислуги позивача.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила. Просила суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 працює в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах з 01.03.2002, загальний стаж роботи на прокурорських посадах становить 17 років 0 місяці і 13 днів, що підтверджується відповіддю Прокуратури Київської області від 27.05.2020 №07-102вих20.

У травні 2020 року позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення/перерахунок пенсії.

За результатами розгляду вказаної заяви відповідач прийняв рішення про відмову в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697 №76 від 03.06.2020. Вказане рішення обґрунтоване тим, що статею 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697 (чинного на момент звернення позивача за призначенням пенсії) передбачено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців. Вислуга років, яка дає право на призначення такого виду пенсій вираховується в календарному обчисленні. Стаж позивача становить 19 років 3 місяці та 12 днів, а саме: з 01.09.1997 по 22.06.2002 навчання на юридичному факультеті Львівського національного університету імені Івана Франка; з 01.03.2002 по 19.04.2006 та з 02.07.2007 по 03.06.2020 перебування на прокурорсько-слідчих посадах. Вказана вислуга позивача є недостатньою для призначення йому пенсії за вислугу відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697.

Не погоджуючись з вказаною відмовою у призначенні пенсії позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

Відповідно до статті 50-1 Закон України № 1789-ХІІ (редакції, чинній на момент прийняття позивача на роботу в органи прокуратури у 2002 році) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

До стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 вказаного Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Стаття 56 Закону України № 1789-ХІІ роз`яснює поняття «прокурор» : Генеральний прокурор України та його заступники, підпорядковані прокурори та їх заступники, старші помічники і помічники прокурора, начальники управлінь і відділів, їх заступники, старші прокурори і прокурори управлінь і відділів, які діють у межах своєї компетенції.

Статею 47 Закону України № 1789-ХІІ передбачалось, що прокурорам, працівникам науково-навчальних закладів прокуратури присвоюються класні чини, військовослужбовцям військової прокуратури - військові звання залежно до займаних посад і стажу роботи.

15.07.2015 набрав чинності Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697, у статті 86 якого збільшено стаж роботи, що дає право на пенсію, що є звуженням прав позивача у розумінні Конституції України через суттєве погіршення становища запровадженням зворотної дії закону в часі на вже існуючі правовідносини.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно-правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй (пункт 4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі № 1-29/2007).

Статею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право за забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

На початок проходження позивачем служби в органах прокуратури України (01.03.2002) діяв Закон України № 1789-ХП, статтею 50-1 якого (в редакції від 12.07.2001) встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Згідно з приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 №5-рп/2005 зазначено, що згідно зі статею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальним поняттям змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість. Загальновизнаним є право, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Таким чином, враховуючи положення статей 22, 58 Конституції України, можливо стверджувати, що у разі, якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які, зокрема підвищують необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадового окладу, то такі зміні звужують зміст і обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб, незалежно від того, коли наступить можливість його реалізації.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 у справі № 8-рп/99 щодо права на пільги та від 20.03.2002 у справі № 5-рп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій).

Водночас пункт 3.2 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 визначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення вказаного права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 11.10.2005 у справі № 8-рп/2005 чітко визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося таке звуження: «звуження обсягу прав та свобод це зменшення кола суб`єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики».

Також Конституційний суд України у своєму рішенні від 09.07.2007 у справі № 6-рп/2007 зазначив, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобов`язань порушує принцип соціальної, правової держави». Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення вказаного права».

Рішенням Конституційного Суду України від 18.06.2007 у справі № 4-рп/2007 встановлено, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією вказаною права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу вказаного права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 у справі № 8-рп/99, 20.03.2002 у справі № 5-РП/2002, 17.03.2004 у справі № 7-рп/2004, 01.12.2004 у справі № 20-РП/2004).

Отже, правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов`язків, пов`язаних з ризиком для життя та здоров`я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації (абзац 5 пункту 6 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005).

З огляду на вищевикладене суд зазначає, що гарантії працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Положеннями статті 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 збільшено стаж роботи позивача, який дає право на пенсію за вислугою років, у порівнянні зі статею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХП, з 20 до 24 років і 6 місяців, в тому числі і на посадах прокурорів 14 років і 6 місяців, що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем має право виходу на пенсію після набуття стажу роботи не менше 20 років, у тому числі на посадах прокурорів і слідчих не менше 10 років.

Суд встановив, що позивач в органах прокуратури працює з 01.03.2002 по 19.04.2006 та з 02.07.2007 по теперішній час, сплачуючи внески до Пенсійного фонду, на посадах, які відповідно до статті 56 Закону України «Про прокуратуру» охоплюються поняттям «прокурор».

Крім того, суд встановив, що загальний трудовий стаж позивача за вислугу років становить 20 років 3 місяці 18 днів, що складається з:

з 01.09.1997 по 22.06.2002 навчання на юридичному факультеті Львівського національного університету імені Івана Франка;

з 19.04.2006 по 24.04.2007 перебування на посаді першого заступника міського голови міста Яворова;

з 01.03.2002 по 19.04.2006 та з 02.07.2007 по 03.06.2020 перебування на прокурорсько-слідчих посадах).

Оцінюючи доводи відповідача про незарахування до стажу позивача за вислугою років часу перебування на посаді першого заступника міського голови міста Яворова (з 19.04.2006 по 24.04.2007), суд зазначає таке.

Частиною 6 статті 50-1 «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ передбачено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з вказаною статтею, зараховується час роботи на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності вказаним Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури.

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивач не був направлений на виборну посаду, оскільки такі спростовуються наказом прокуратури Львівської області від 19.04.2006 №216, згідно з яким ОСОБА_1 , звільнили з посади слідчого прокуратури Сихівського району м.Львова, у зв`язку з переходом на виборну посаду з 19.04.2006.

Факт повернення позивача на роботу в органи прокуратури після звільнення з виборної посади підтверджується наказом прокуратури Львівської області від 02.07.2007 №481, згідно з яким ОСОБА_1 призначено на посаду слідчого прокуратури Пустомитівського району.

З огляду на викладене, суд вважає, що період з 19.04.2006 по 24.04.2007 перебування на посаді першого заступника міського голови міста Яворова необхідно враховувати до вислуги років позивача, що дає право на пенсію згідно з статею 50-1 «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ.

Частинами 1-3 статті 8 КАС України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; застосовує принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Принцип правової визначеності є невід`ємним елементом верховенства права, який охоплює такі складові, як непорушність і нескасовуваність набутих законних прав (vestedrights); законні очікування (legitimate) застосування закону до особи, яка не могла знати про його існування (non-retroactivity).

Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі ст. 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Ідея передбачуваності (очікуваності ) суб`єктом відносин правових наслідків, правового результату, відображена в практиці Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ): статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-ІУ встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У пунктах 21, 24 рішення від 01.06.2006 у справі «Федоренко проти України», здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. V. Belgium, рішення від 20.11.1995, серія А, № 332, c.21, n.31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і у справі Стреч проти Сполученого Королівства (Stretch - United Kingdom, №44277/98, рішення від 24 квітня 2003 року).

Отже, згідно з усталеною прецендентною практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Реквеньї проти Угорщини», «Санді Таймс проти Сполученого Королівства», «Коккінакіс проти Греції», «Бесарабська метрополія проти Молдови», однією із вимог, що випливає зі слів «встановлений законом», є вимога передбачуваності.

Поняття легітимності очікувань пов`язується із застосуванням в практиці ЄСПЛ концепції автономного тлумачення, результатом застосування якої є сформульовані ЄСПЛ так звані автономні поняття, одним з яких є поняття «майно» (ст.1 Першого протоколу до Конвенції), про що я також зазначала вище.

Аналіз практики розгляду ЄСПЛ справ щодо порушення права володіння майном, дає можливість зробити висновок, що поняття «майно» та «власність» має досить широке тлумачення й охоплює низку економічних інтересів (активів) - як матеріальних, так і нематеріальних та включає в себе право на пенсію.

При чому, ЄСПЛ законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, в тому числі і тоді, коли ідеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності і саме у зв`язку із автономним поняттям майна і власності.

У справі «Пічкур проти України» від 07.11.2013 року ЄСПЛ зазначив, що якщо у договірній державі чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, зумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

У справі «Міллер проти Австрії» від 16.12.1974 року суд зазначив, що обов`язок сплачувати внески у фонд соціального забезпечення може створювати право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. У справі «Гайгузус проти Австрії» від 16.03.1996 вказано про те, що якщо особа робила внески у певні фонди, у тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, в свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією вказаною особою належного їй суб`єктивного права; 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональних сподівань учасників суспільних відносин.

У матеріально-правовому сенсі легітимні очікування суб`єктів мають захищатися від непередбачуваних змін законодавства, яким встановлено відповідний правовий режим (власності, інвестиційної діяльності тощо). У процедурному сенсі легітимні очікування стосуються однакової та послідовної правозастосовної практики уникнення вибіркового правосуддя.

Отже, в розумінні Статті 1 Першого протоколу до Конвенції, позивач перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання для отримання права на пенсію за вислугу років за наявності 20-річного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII (в редакції від 12.07.2001) та звужені статею 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14 жовтня 2014 року.

Крім того, суд зазначає, що Конституційний Суд України 23.01.2020 ухвалив рішення №1-р/2020 у справі № 1-5/2018 (746/15) щодо відповідності Конституції України (конституційності)) окремих положень розділу І, пункту 2 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII (далі - Закон № 213).

Конституційний Суд України, дослідивши правовідносини, пов`язані зі змінами підстав реалізації права на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років, зазначає, що ці зміни вплинули на очікування осіб стосовно настання юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Зокрема, зазначив, що, особи, які належать до певної категорії працівників, були учасниками правовідносин, у яких вони об`єктивно передбачали настання відповідних наслідків, а саме призначення пенсій, тобто їх легітимні очікування були пов`язані саме з положеннями Закону № 1788 у редакції до внесення змін Законом № 213.

Отже, зміна умов призначення пенсій особам, які належать до певної категорії працівників, з урахуванням наявності відповідного стажу роботи, призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Таким чином, стаття 13, частина друга статті 14, пункти „б"-„г" статті 54 Закону України № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії відповідно до статті 50-1 Закону України Про прокуратуру від 05.11.1991 № 1789-ХІІ з підстав відсутності у нього необхідного стажу за вислугою років.

Суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України Про прокуратуру від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, згідно з довідкою прокуратури Київської області від 26.05.2020 № 21-ф-267 про складові заробітної плати прокуратури Київської області, з дня звернення за пенсією 27.05.2020, зарахувавши до стажу, що дає право на пенсію за вислугу років роботу на виборній посаді першого заступника міського голови Яворова з питань діяльності виконавчих органів у період з 19.04.2006 по 24.04.2007.

Щодо позовних вимог про зобов`язання виплачувати пенсію у відсотковому розмірі відносно заробітної плати та без обмеження граничного розміру пенсії, суд зазначає таке.

Ключовим правовим питанням у справі, щодо якого фактично виник спір, є право позивача на призначення пенсії відповідно до статті 50-1 Закону України Про прокуратуру від 05.11.1991 № 1789-ХІІ.

Відповідно питання щодо відсоткового розміру виплати пенсії відносно розміру заробітної плати і питання обмеження пенсії максимальним розміром є похідними і повинні вирішуватись після вирішення питання про наявність у позивача права на призначення пенсії.

Суд зауважує, що відповідач у відповідь на заяву позивача відмовив у призначенні пенсії з мотивів відсутності необхідного стажу. Відтак спору щодо відсоткового розміру пенсії і щодо обмеження пенсії максимальним розміром на час звернення позивача у цій справі до суду не існувало.

Також, відповідач ще не ухвалював рішення щодо призначення позивачу пенсії за вислугу років на виконання вказаного рішення суду, а тому відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині при здійсненні такого призначення будуть порушені.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, як передчасних.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Відповідно до статті 139 КАС України на користь позивача за рахунок бюджетний асигнувань відповідача необхідно сплатити судовий збір у розмірі 1921,00грн, сплачений відповідно до квитанції №010..1 від 30.07.2020.

Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 243, 244, 245 КАС України, суд

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України від 14.10.2014 1697 "Про прокуратуру" №76 від 03.06.2020.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України Про прокуратуру від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, згідно з довідкою прокуратури Київської області від 26.05.2020 № 21-ф-267 про складові заробітної плати прокуратури Київської області, з дня звернення за пенсією 27.05.2020, зарахувавши до стажу, що дає право на пенсію за вислугу років роботу на виборній посаді першого заступника міського голови м.Яворова з питань діяльності виконавчих органів у період з 19.04.2006 по 24.04.2007.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області , місцезнаходження: 79016, м. Львів, вул.Митрополита Андрея, 10 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 31 травня 2021 року.

Суддя А.Г. Гулик