Справа № 640/9656/20
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2021-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 червня 2021 року м. Київ № 640/9656/20
Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доМіністерства оборони України
провизнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) з позовом Міністерства оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6, ), в якому просить суд:

- визнати протиправними рішення Міністерства оборони України у формі пункту 14 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 01.11.2019 року №143.

- скасувати пункт 14 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 01.11.2019 року №143.

- зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 з питань виплати одноразової грошової допомоги у визначеному законом порядку та прийняти стосовно заяви ОСОБА_1 рішення передбачене Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та член їх сімей та Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності та часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві затвердженого Постановою КМУ 25.12.2013 № 975, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позов мотивовано тим, що відповідач спірним рішенням протиправно відмовив позивачу у призначенні та виплаті вищевказаної допомоги з підстав встановлення інвалідності після спливу трьох місячного терміну після звільнення зі служби. Позивач стверджує, що право особи на одноразову грошову допомогу не може підлягати часовим обмеженням, оскільки першочергово є встановленим той факт, що особа отримала незворотні негативні зміни стану здоров`я внаслідок виконання обов`язків військової служби. Також, позивач стверджує, що ним документально підтверджено пов`язаність інвалідності із захворюваннями, отриманими внаслідок виконання обов`язків військової служби. Тому просив задовольнити позов.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог, обґрунтовуючи свою позицію тим, що позивач не має права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки така допомога призначається особам, звільненим зі строкової служби, якщо інвалідність настала не пізніше ніж через три місяця після звільнення зі служби, позивачу інвалідність встановлена понад 3-місячний термін.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

З 07.11.2017 року ОСОБА_1 було встановлено інвалідність III групи в наслідок травми, отриманої при вико нанні обов`язків військової служби при перебуванні в країні, де велись бойові дії, що підтверджується Довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ № 0659732.

Відповідно до Витягу з протоколу засідання Військово-лікарської комісії (протокол № 2632 від 04.10.2017р.) та висновку спеціаліста судово-медичного експерта №2390/Ж від 27.09.2016р. причиною інвалідності ОСОБА_1 є поранення, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії,

Відповідно до довідки Київського міського військового комісаріату № С3/99 від 29.09.2017 р. ОСОБА_1 з 28.10.1984р. по 14.02.1987р. проходив військову службу в Збройних силах, а з 04.12.1984р. по 14.02.1987р. проходив військову службу в складі діючої армії в/ч пп НОМЕР_2 в період бойових дій в республіці Афганістан.

20 березня 2018 року позивач звернувся до Київського міського військового комісаріату із заявою про призначення йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням інвалідності III групи, яке пов`язане з виконання військової - служби в Демократичній Республіці Афганістан відповідно до п. 4, ч. 2 ст. 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

На що листом-відповіддю № 363/667 від 05.04.2018p. Київський міський військовий комісаріат повідомив, що не готував висновок щодо документів позивача та не передавав документи на розгляд Міністерства оборони України.

Не погоджуючись з відповіддю ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.11.2018 р., яке набрало законної сили 02.04.2019 адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Київського міського війкового комісаріату щодо не здійснення передачі на розгляд Міністерству оборони України заяви та документів ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги згідно п. 13 Постанови Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року. Зобов`язано Київський міський війковий комісаріат (04112, м. Київ, вул. Тимофія Шамрила 19, ) в 15-денний строк подати на розгляд Міністерству оборо ни України висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) та заяву ОСОБА_1 з документами, подану 20.03.2018 року для призначення одноразової грошової допомоги згідно п. 13 Постанови Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року.

Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 01.11.2019 р. №143 позивачу відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги.

Згідно з вказаного рішення вбачається, що заявник не має права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки згідно з п. 6 ч. 2 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у редакції, яка діяла на час встановлення інвалідності в 2013 році та в 2019 році, а також пп.3 ст.16 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975,передбачено, що одноразова грошова допомога призначається особам, звільненим зі строкової служби, якщо інвалідність настала не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мало місце в період проходження служби. Заявнику інвалідність встановлено понад 3-місячний термін.

Так, предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу як інваліду IIІ групи.

Не погоджуючись із оскаржуваним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі Закон №2232) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-ХІІ, в редакції, чинній на момент встановлення позивачу І групи інвалідності) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі одноразова грошова допомога), гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання (частина перша).

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби, цих зборів, служби у військовому резерві (пункт 6 частини другої статті 16 Закону №2011-ХІІ).

Отже, для військовослужбовців строкової військової служби встановлено окремий порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до яких обмежено проміжок часу у який, у разі настання інвалідності, виникає право військовослужбовців строкової військової служби на отримання одноразової грошової допомоги і такий проміжок часу визначений періодом проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби.

Пунктом 3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 (в редакції, яка була чинна на момент встановлення позивачу інвалідності), встановлено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

За таких обставин, право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права, та, відповідно, не призводить до ситуації, за якої особа, якій встановлена інвалідність, у подальшому внаслідок внесення змін до законодавства не втратить таке право взагалі або їй буде зменшено розмір відповідної допомоги.

Судом встановлено, що з 04.12.1984 р. по 12.02.1987 р. ОСОБА_1 проходив строкову військову службу в складі діючої армії СРСР, а саме в військовій частині - польова пошта НОМЕР_2 на території Демократичної Республіки Афганістан в період проведення там бойових дій.

07 листопада 2017 р. під час первинного огляду органами МСЕК Позивача визнано особою з інвалідністю III групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (довідка МСЕК серія АВ №0659732 від 0 711.2017).

Як зазначено вище, позивачу з 07.11.2017 р. була встановлена IIІ група інвалідності, тобто поза межами тримісячного строку з моменту звільнення позивача зі строкової військової служби.

Таким чином, оскільки встановлення позивачу інвалідності у зв`язку з захворюванням, пов`язаним із виконанням обов`язків військової служби, відбулось після спливу тримісячного строку з дня його звільнення з військової служби, у позивача не виникло право на отримання одноразової грошової допомоги.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 07.02.2019 у справі №127/12061/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 79671995), від 12.02.2019 у справі №816/1458/18 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 79818396), від 15.04.2019 у справі №2540/2558/18 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 81180762), від 20.05.2019 у справі №0640/3998/18 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 81857236) та від 25.04.2019 у справі №806/2508/18 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР -81478844).

Тобто, за наслідками перегляду подібних правовідносин в касаційному порядку, Верховний Суд дотримується сталої позиції щодо застосуванням норм права.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду

Частиною шостою статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016 №1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовної вимоги про визнання протиправними рішення Міністерства оборони України у формі пункту 14 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 01.11.2019 року №143.

Оскільки позовні вимоги про скасувати пункт 14 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 01.11.2019 року №143 та зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 з питань виплати одноразової грошової допомоги у визначеному законом порядку та прийняти стосовно заяви ОСОБА_1 рішення передбачене Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та член їх сімей та Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності та часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві затвердженого Постановою КМУ 25.12.2013 № 975, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, є похідними від попередньої, відповідно такі вимоги також не підлягають задоволенню.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналіз матеріалів справи підтверджує, що відповідач, відмовляючи позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, діяв згідно приписів частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірно, а саме: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, суд приходить до переконання про доведеність відповідачем правомірності прийнятого рішення та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Беручи до уваги положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України та враховуючи відмову позивачу у задоволенні позовних вимог, відшкодування судового збору останньому не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 257 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суддя Н.Г. Вєкуа