Справа № 420/10348/20
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2021-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Кравченка М.М.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 24.07.2020 року № 304-20, зобов`язання вчинити певні дії, -

СУТЬ СПОРУ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України, в якій просив: визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 24.07.2020 року № 304-20, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне. У 2018 році Позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. 02.10.2020 року Позивач отримав повідомлення видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної Інтеграції ГУ ДМСУ в Одеській області за № 155 від 05.08.2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням Державної міграційної служби України від 24.07.2020 року № 304-20 Позивачеві було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає, що рішення відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є неправомірним та необґрунтованим, оскільки існує ризик переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи: особи під ризиком примусового рекруту до лав Талібану. Позивач не може повернутися до країни походження через побоювання за своє життя та здоров`я, тобто у Позивача наявні умови, зазначені п.1 та п.13 ч.1 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», і саме тому заява Позивача про звернення за захистом в Україні не може вважатися необґрунтованою. Відповідачем не було всебічно досліджено інформацію по країні походження. Оцінка побоювань Позивача повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації по країні походження щодо ситуації на момент звернення із заявою за захистом. Ситуація в країні походження при визначенні наявності підстав для надання міжнародного захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням в країні. В повідомленні про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відсутня інформація по країні походження з будь-якого джерела. Це свідчить про те, що інформація по країні походження не була всебічно досліджена, а отже має місце формальний підхід до розгляду справи. Отже, заява Позивача відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Однак, ДМСУ при прийнятті оскаржуваного рішення зазначені обставини до уваги не прийняла. Таким чином, на думку позивача рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 24.07.2020 року № 304-20, зобов`язання вчинити певні дії було прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до ч.3 ст.194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з ч.9 ст.205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до ч.3 ст.268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

З урахуванням зазначеного, суд вирішив розглянути вказану справу в письмовому провадженні.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Афганістану, уродженцем м. Карача, до виїзду з країни проживав у с. Карача, р-н. Карабах, провінція Газні, за національністю - афганець, за віросповіданням - мусульманин-шиїт.

Як зазначив позивач, країну постійного проживання він залишив 01.09.2018 року авіарейсом Кабул (Афганістан) - Дубай (ОАЕ), потім дістався до Києва (Україна) нелегально.

04.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду документів щодо надання позивачеві статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, проведених співбесід Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняло висновок від 18.06.2020 року по справі № 2018OD0158, яким рекомендувало відмовити ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Висновок мотивований тим, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду заявника з країни громадянського походження з позиції надання міжнародного захисту в Україні. Під час перебування на Батьківщині та перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання особі додаткового захисту в Україні, відповідно до визначення п.13 ч.1 статті 1 Закону, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Таким чином, відповідно до зазначеного висновку аналізом матеріалів особової справи ОСОБА_1 було встановлено, що повідомлені заявником факти стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності не можуть бути визнаними підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до умов, що передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Державна міграційна служба України своїм рішенням від 24.07.2020 року № 304-20 підтримала висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та відмовила ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

02.10.2020 року ОСОБА_1 отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 155 від 05.08.2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області 04.10.2018 року із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, при цьому до України позивач потрапив нелегально 06.09.2018 року, що ставить під сумнів обґрунтованість звернення ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Крім того, суд встановив, що за результатами проведених співбесід та наданих пояснень позивачем відповідач дійшов висновку про їх сумнівність.

Суд погоджується з такими висновками відповідача з огляду на наступні обставини.

Згідно з п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Під час звернення позивачем було надано копію свідоцтва про народження відповідно до якої установчі дані позивача були ОСОБА_2 (прізвище) ОСОБА_3 (по батькові), ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак в ході проведення процедури надання міжнародного захисту було встановлено, що на момент звернення позивач досяг повноліття та зазначене було здійсненою з метою легалізації на території України. Під час подальших відвідувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області позивач надав копію паспортного документу серії НОМЕР_1 та оригінал свідоцтва про народження разом із перекладом з мови дарі на українську мову. Відповідно до паспортного документу установчі дані позивача латиницею мають вигляд: ОСОБА_4 , в документі зазначені: місце народження заявника, дата народження, установчі дані, тощо. У зв`язку з викладеним, за особовою справою було змінено установчі дані позивача: ОСОБА_1 (по батькові), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В ході проведеного анкетування та протоколів співбесід позивач повідомив, що в 2017 році в регіоні його постійного проживання розгорнувся конфлікт між сунітами та шиїтами, в результаті якого його батько потрапив у полон представників угруповання «Талібан», старійшина населеного пункту Карачі загинув від рук угруповання (арк. 1-2 заяви від 04.10.2018 року). За словами шукача захисту, протягом травня - червня 2018 року, члени радикального руху навідувались до його родового будинку та наполягали на тому, щоб він до них приєднався та приймав участь у бойових діях проти держави (арк. 6 співбесіди від 16.10.2018 року, арк. 4 співбесіди від 20.12.2018 року). За словами позивача, зазначене стало причиною його виїзду з Афганістану (арк. 5 анкетування від 05.10.2018 року).

За матеріалами особової справи позивача вбачається, що ним не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину. Під час проведення співбесід позивач не надав жодних конкретних фактів або усних тверджень, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. Також, шукачем захисту не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів невибіркового насилля в країні громадянської належності.

Під час анкетування позивач надав різні відомості щодо обставин його історії переслідувань. З проведеного анкетування вбачається, що до позивача не застосовувалось фізичне насильство за будь-якою з конвенційних ознак визначення статусу біженця (арк. 5 анкетування від 05.10.2018 року). З протоколу співбесіди спостерігається, що насильство було застосовано до позивача у 2017 році зі сторони членів радикального руху, однак, будь-яких травм він не отримав (арк. 8 співбесіди від 16.10.2018 року). На території Афганістану залишився лист з погрозами від Талібану , однак в ході проведення співбесіди від 16.10.2018 року відповідачем було встановлено, що погрози від талібів надходили лише усно (арк. 7, співбесіди від 16.10.2018 року). Вищевказані розбіжності у першому випадку були прокоментовані тим, що під час анкетування шукач захисту не згадав вказану обставину, у другому - тим, що не зрозумів питання (арк. 7, 8 співбесіди від 16.10.2018 року). У відповідності до отриманої від шукача захисту інформації під час проведення протоколу співбесіди від 15.11.2019 року йому ніхто ніколи не погрожував (арк. 2).

Відповідно до заяви звільнення батька позивача з полону талібів стало можливим лише після передачі земельних ділянок, що були власністю родини особи, їм у користування (арк. 2 заяви від 05.10.2018 року). Разом із тим, з протоколу співбесіди від 16.10.2018 року вбачається, що батько позивача продовжує отримувати погрози від представників радикального руху у зв`язку з тим, що він відмовляється віддавати вказані землі у володіння Талібану (арк. 7). Згідно з протоколом співбесіди від 15.11.2019 року батько особи отримував погрози від членів вказаного угруповання внаслідок того, що був проти приєднання позивача до їх осередків (арк. 2).

Під час проведення анкетування позивач зазначив, що виїзд з Афганістану відбувся 01.09.2018 року, а перетин кордону України - 06.09.2018 року (арк. 3 анкетування від 05.10.2018 року), з протоколу співбесіди від 16.10.2018 року вбачається, що виїзд з країни громадянської належності стався у червні 2018 року, а потрапляння до України відбулось після двомісячного перебування на території РФ у серпні 2018 року (арк. 4).

Згідно отриманих пояснень у родовому будинку особи залишився проживати його брат ОСОБА_6 , якому на момент звернення шукача захисту виповнилось 22 роки, інформацією щодо отримання погроз братом позивач не володіє, змінювати місце проживання брат не планує (арк. 2 співбесіди від 15.11.2019 року). Згідно з протоколом співбесіди від 16.10.2018 року шукач захисту отримав середню освіту на Батьківщині (арк. 3), відповідно до співбесіди від 15.11.2019 року заявник школу не закінчив (арк. 2,3).

В ході аналізу наданого клопотання встановлено, що позивач не може і не бажає повертатися до Афганістану, так як вважає, що його затримають та вб`ють представники « Талібану » (арк. 3 співбесіди від 15.11.2019 року), також повідомляє про складну соціально-політичну ситуацію в країні (арк. 5 співбесіди від 16.10.2018 року), однак за матеріалами особової справи встановлені об`єктивні обставини, які очевидно вказують, що виїзд особи з Афганістану здійснено не через побоювання зазнати переслідування або серйозної шкоди, а через причини, що пов`язані із пошуками кращого життя в більш економічно розвинених країнах, що підтверджується наступними фактами, а саме: під час планування виїзду з Афганістану позивач мав наміри щодо цілеспрямованого потрапляння до Німеччини, Україна за домовленостями з посередником використовувалась у якості транзитної країни. Подальше прямування до Європейських країн не відбулось за причини того, що позивач позбувся паспортного документу, який в нього був вилучений посередником (арк. 5 співбесіди від 16.10.2018 року). Позивач потрапив до України нелегально через територію Росії, де шукач захисту транзитом перебував протягом двох місяців, за міжнародним захистом не звертався, що вказує на інші причини виїзду, аніж першочергову потребу в захисті (арк. 4, 5 співбесіди від 16.10.2018 року). Позивач передбачає переїзд до більш розвинених Європейських країн у своїх планах на майбутнє (арк. 8 протоколу співбесіди 16.10.2018 року); звернення позивача мотивовано потребами легального перебування та навчання на території України (арк. 4 співбесіди від 16.10.2018 року).

Відповідно до протоколу співбесіди від 15.11.2019 року позивачу ніколи не погрожували (арк. 2), він ніколи не був членом жодних політичних організацій.

За матеріалами особової справи не встановлено будь-яких елементів неможливості повернення шукача захисту до Афганістану, який відповідно до власних пояснень проживав у різних регіонах країни до виїзду (м. Кабул - декілька днів перед виїздом до України; пров. Газні, с. Карача - регіон постійного проживання родини особи), батьки, середній брат та молодша сестра особи проживають у населеному пункті Карача , старша сестра проживає у м. Герат. Всі рідні належать до хазарів та сповідують іслам шиїтського напрямку, мають середній рівень матеріального стану, їм нічого не загрожує, ніхто жодним чином не постраждав (арк. 1-4 заяви від 05.10.2018 року, арк. 2, 3 анкетування від 05.10.2018 року, арк. 8 співбесіди від 16.10.2018 року, арк. 2 співбесіди від 15.11.2019 року).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в червні 2018 року легально вибув з Афганістану до РФ авіарейсом Кабул - Дубаї (ОАЕ) - Москва (РФ) на підставі паспортного документу та оформленої візи, на території Росії позивач перебував протягом двох місяців, за міжнародним захистом не звертався через бажання потрапити до Європейських країн, тобто згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» він знаходився в третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.6 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Також, аналізом інформації з міжнародних правозахисник організацій можливо також дійти висновку, що соціально-політична ситуація в Афганістані, а саме в м. Кабул є задовільною. За інформацією міжнародної координаційної ради поліції, Афганська національна поліція (АNP) забезпечує добрий рівень безпеки в Кабулі та інших великих містах. За даними Міжнародної організації з міграції (МОМ), в Кабулі були випадки нападів терористів-смертників, що мали вплив на життя людей. У той же час, Кабул є більш безпечним містом, а ніж інші міста в Афганістані, провінція також знаходиться під контролем.

Важливою подією, яка характеризує стабільне та мирне становище в Афганістані є те, що 29.02.2020 року США і радикальний рух «Талібан» підписали історичний мирний договір. В угоді зазначено, що США і «Талібан» прагнуть до «позитивних відносин один з одним». Протягом 135 днів США та їх союзники виведуть війська з 5 військових баз в Афганістані. У відповідь «Талібан» гарантує, що країна не стане притулком для терористів та почне мирні переговори з урядом в Кабулі. Мирна угода може стати великим кроком до закінчення війни.

Після повалення режиму талібів у 2001 році представниками органів державної влади Афганістану ведеться активна боротьба, спрямована на нейтралізацію негативних наслідків діяльності зазначеного угруповання на території країни, що підтверджується актуальною ІКП.

Відповідно до аналізу ІКП встановлено, що в регіоні попереднього постійного проживання особи ( пров. Газні ) проводяться операції з попередження атак антидержавних формувань, їх зачистки. Згідно звіту УВКБ ООН примусове вербування розповсюджене переважно в провінціях Гільменд , Кундуз та Кумар , застосовується досить рідко через те, що «Талібан» має достатньо добровольців та такий спосіб вербування призводить до підриву підтримки угруповання населенням.

За допомогою міжнародної спільноти було розпочата програма стабілізації на Батьківщині, станом на теперішній час низка європейських країн, зокрема Швеція та Нідерланди вважають ситуацію в Афганістані цілком безпечною для добровільного повернення шукачів захисту, в яких відсутні обґрунтовані побоювання зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця. На думку шведського агентства з міграції та судових інстанцій Нідерландів, більшість районів Афганістану залишаються достатньо стабільними та кожне конкретне звернення з приводу надання захисту повинно бути розглянуте окремо.

Таким чином, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину звернення позивача з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки під час перебування в країні громадянської належності та перебуваючи поза її межами він не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по регіону походження можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні згідно з визначенням п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Надані позивачем відомості дають можливість стверджувати, що він звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто, згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців позивач є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці; він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру; якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Тобто, суд вважає, що рішення Державної міграційної служби України від 24.07.2020 року № 304-20 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим та законним, в зв`язку з чим заявлені позивачем позовні вимоги не належать до задоволення.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Доводи позивача, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження впродовж розгляду справи та спростовуються наведеними в рішенні суду обставинами. Адже, згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач довів суду належними та допустимими в спірних правовідносинах доказами з посиланнями на відповідні положення законодавства про необґрунтованість позовних вимог позивача.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно з вимогами ст.139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись Конституцією України, ст.ст.2, 77, 90, 139, 242-246, 250 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 37508470) про визнання протиправним та скасування рішення від 24.07.2020 року № 304-20, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя М.М. Кравченко