Справа № 520/6071/21
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2021-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

26.05.2021р. справа №520/6071/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., за участі секретаря - Стрєлка О.В., позивача - ОСОБА_1 , представників відповідачів, Офісу Генерального прокурора, Дніпропетровської обласної прокуратури, Одинадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) - Сірик В.В., розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу за позовом

ОСОБА_1
до Офісу Генерального прокурора, Дніпропетровської обласної прокуратури, Одинадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих)
провизнання протиправним та скасування рішення і наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, колишній прокурор), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправним та скасування рішення Одинадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 19.01.2021 №8 «Про неуспішне проходження прокурором атестації»; 2) визнання протиправним та скасування наказу Дніпропетровської обласної прокуратури від 10.03.2021 №285к «Про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Межівського відділу Синельниківської місцевої прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури»; 3) поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Першотравенської окружної прокуратури Дніпропетровської області та органах прокуратури у зв`язку із зміною назви органу, з дня ухвалення судом рішення у даній справі; 4) стягнення з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу по день поновлення на посаді.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що звільнення є незаконним, адже орган прокуратури України не був ліквідований і не перебував у стані припинення; рішень про скорочення чисельності прокурорів не приймалось; процедура атестації застосована безпідставно; висновки Комісії за наслідками співбесіди є повністю вигаданими, помилковими і хибними, бо ґрунтуються на спотворених та перекручених обставинах фактичної дійсності. Стверджує про фактичне настання складної темпоральної колізії, яка призвела до стану повної непередбачуваності.

Відповідачі, Офіс Генерального прокурора (далі за текстом - Офіс) та Дніпропетровська обласна прокуратура (далі за текстом - Обласна прокуратура), із поданим позовом не погодились.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначили, що звільнення прокурора з посади в органі прокуратури та органів прокуратури відбулось правомірно.

Відповідач, Одинадцята кадрова комісія обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) (далі за текстом - Кадрова комісія), власної правової позиції по суті спору не висловив.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Юридична особа публічного права з поточним найменуванням "Дніпропетровська обласна прокуратура", котра значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань - 02909938, була створена 05.11.1991 року.

Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 11.09.2012р. місце проживання заявника зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до записів у копії трудової книжки серії НОМЕР_1 у період 01.09.2010р.-27.06.2015р. заявник навчався на денному відділенні Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, у період 02.11.2015р.-08.04.2019р. проходив публічну службу у лавах податкової міліції у штаті ГУ ДФС у Харківській області, 08.10.2019р. призначений на посаду прокурора Межівського відділу Синельниківської місцевої прокуратури, 08.10.2019р. прийняв Присягу прокурора.

04.10.2019р. Генеральним прокурором було видано наказ №179к з приводу призначення заявника прокурора Межівського відділу Синельниківської місцевої прокуратури Дніпропетровської області з 08.10.2019р.

08.10.2019р. заявник особисто склав письмовий документ за установленим формуляром про переведення на посаду прокурора в окружній прокуратурі та про намір пройти атестацію.

За твердженням заявника після прибуття до місця служби була виявлена відсутність житла для проживання.

При цьому, рапорту за командою про забезпечення службовим житлом або сприянні у пошуку житла заявник не подавав.

Натомість, заявник подав заяву про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку.

Наказом Прокуратури Дніпропетровської області від 16.10.2019р. №1586к заявнику була надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення дитиною віку трьох років на період 17.10.2019р.-20.04.2020р.

Таким чином, причиною ініціювання прокурором процедури надання згаданої відпустки є не інтереси малолітньої дитини і ситуація у родині заявника, а відсутність позитивних результатів пошуку житла за місцем дислокації Межівського відділу Синельниковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області.

Наказом Прокуратури Дніпропетровської області від 03.04.2020р. №256к заявнику була надана відпустка по догляду за дитиною на період 21.04.2020р.-20.04.2021р.

Заявою від 19.03.2020р. заявник порушував перед Генеральним прокурором питання переведення на роботу до штату органів прокуратури України, дислокованих у місті Харкові.

05.11.2019р. заявником було отримано свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю.

У цей же самий день право на зайняття адвокатською діяльністю було зупинено на підставі особистого звернення заявника.

03.09.2020р. Генеральним прокурором було видано наказ №410, за яким, зокрема, юридичну особу "Прокуратура Дніпропетровської області" перейменовано у "Дніпропетровська обласна прокуратура".

Згідно з рішенням №2 від 29.10.2020р. Другої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) заявник склав іспит у формі анонімного тестування з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора із показником - « 71» бал.

Згідно з рішенням №1 від 02.11.2020р. Третьої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) заявник склав іспит у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використання комп`ютерної техніки із показником - « 97» балів.

17.11.2020р. Генеральним прокурором було видано наказ №543 про створення Одинадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих).

19.01.2021р. мала місце події проведення Одинадцятою кадровою комісією обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) співбесіди із заявником.

Результати співбесіди оформлені протоколом №23 від 19.01.2021р.

У ході розгляду справи судом був переглянутий відеозапис співбесіди і з`ясовано, що прояви дискримінації, упередженості, необ`єктивності відносно заявника відсутні.

Твердження заявника пор те, що до початку співбесіди члени Кадрової комісії були налаштовані негативно проти нього і сповістили наперед про неуспішний результат атестації спростовується особистою відповіддю заявника на питання про довіру до Кадрової комісії і про наявність підстав для відводу будь-якого з її членів, згідно з якою відводу заявлено не було.

Окрім того, судом достеменно зі слів самого заявника з`ясовано, що письмового рапорту по команді про неправомірні та упереджені дії Кадрової комісії, продемонстровані ще до початку співбесіди, заявник не складав.

Перебіг подій співбесіди засвідчив, що заявник не надав правильних відповідей на базові початкові питання Кадрової комісії: про слідчі дії, про завдання кримінального провадження, про мету діяльності прокуратури, про функції прокуратури, про повноваження процесуального керівника у досудовому розслідуванні кримінального провадження тощо.

Жодних об`єктивних чинників, котрі б зумовили неминуче вимушене настання у заявника стану безпорадності чи розгубленості, судом у ході розгляду справи не виявлено.

Кадровою комісією дійсно порушувались питання про сумісність правового статусу адвоката із правовим статусом прокурора, про майновий стан близького оточення заявника, про фінансові джерела існування заявника, про пошук житла за місцем роботи, але формулювання та контекст цих питань виключають форму звинувачень чи претензій.

19.01.2021р. Кадровою комісією було прийнято рішення №8 про неуспішне проходження заявником атестації.

Згадане управлінське волевиявлення умотивовано фактичними судженнями Кадрової комісії: про недостатній рівень практичних умінь, недостатній рівень практичних навичок, неприпустимо низький рівень професійної компетентності, про невірність усіх відповідей на питання під час співбесіди, про недостатність рівня професійних знань, про недостатність рівня професійної етики, про недостатність рівня фахового орієнтування у чинному законодавстві, про непереконливість доводів з приводу відсутності можливості/змоги працювати на посаді прокурора Межівського відділу Синельниковської місцевої прокуратури.

17.02.2021р. Генеральним прокурором було прийнято наказ №40, згідно з яким днем початку окружних прокуратур визначено - 15.03.2021р.

Окрім того, 17.02.2021р. Генеральним прокурором було прийнято наказ №2ш, яким із структури та штатного розпису Дніпропетровської обласної прокуратури були виключені усі місцеві прокуратури (у тому числі і Синельниківська місцева прокуратура) з одночасним встановленням у структурі та штатному розписі Дніпропетровської обласної прокуратури новостворених окружних прокуратур (у тому числі і Першотравенської окружної прокуратури та Синельниківської окружної прокуратури).

При цьому, Межівський відділ (із штатною чисельністю 4 одиниці, з яких 1 начальник відділу та 3 прокурора) був включений до структури не Синельниковської окружної прокуратури, а Першотравенської окружної прокуратури

До настання події звільнення заявник знаходився у відпустці по догляду за дитиною, винагороди за службу не отримував, умовно розрахований Обласною прокуратурою показник середньоденного заробітку заявника склав - 307,69грн.

Юридична особа публічного права з поточним найменуванням "Дніпропетровська обласна прокуратура", котра значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань - 02909938, була створена 05.11.1991 року.

Наказом Дніпропетровської обласної прокуратури від 10.03.2021р. №285к заявник звільнений з посади прокурора Межівського відділу Синельниковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області та з органів прокуратури з 12.03.2021р.

Згадане управлінське волевиявлення умотивовано посиланням на п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру", результати процедури атестації заявника, припинення діяльності місцевих прокуратур шляхом реорганізації, утворенням окружних прокуратур.

Не погодившись із відповідністю закону владних волевиявлень органів публічної адміністрації з приводу припинення служби в органах прокуратури України, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правовідносини з приводу проходження публічної служби в органах прокуратури унормовані, насамперед, приписами Закону України «Про прокуратуру».

Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись нормами Закону України «Про державну службу», Кодексу законів про працю, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про відпустки» тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі, суті та характеру публічної служби в органах прокуратури.

Умови проходження публічної служби в органах прокуратури України початково регламентувались нормами Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991р. №1789-XII до 15.07.2015р. (далі за текстом - Закон України №1789-XII).

Згідно з ч.1 ст.13 Закону України №1789-XII у редакції Закону України від 12.07.2001р. №2663-III систему органів прокуратури становили: Генеральна прокуратура України, прокуратури Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя (на правах обласних), міські, районні, міжрайонні, інші прирівняні до них прокуратури, а також військові прокуратури.

З 15.07.2015р. ці правовідносини почали унормовуватись приписами Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. №1697-VII (далі за текстом - Закон України №1697-VII), а з 25.09.2019р. додатково ще й і приписами Закону України від 19.09.2019р. №113-IX.

Так, відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. №1697-VII (далі за текстом - Закон України №1697-VII) систему прокуратури України становили: 1) Генеральна прокуратура України; 2) регіональні прокуратури; 3) місцеві прокуратури; 4) військові прокуратури.

Як передбачено ч.1 ст.7 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. №1697-VII у редакції Закону України від 19.09.2019р. №113-IX, систему прокуратури України наразі становлять: 1) Офіс Генерального прокурора; 2) обласні прокуратури; 3) окружні прокуратури.

При цьому, ч.4 ст.7 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. №1697-VII у редакції Закону України від 19.09.2019р. №113-IX чітко визначено, що Офіс Генерального прокурора є органом прокуратури вищого рівня щодо обласних та окружних прокуратур, обласна прокуратура є органом прокуратури вищого рівня щодо окружних прокуратур, розташованих у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної обласної прокуратури.

Звідси слідує, що окремими та самостійними органами прокуратури є саме: Офіс Генерального прокурора, обласні прокуратури, окружні прокуратури.

У той же час самі по собі юридичні особи публічного права, у межах яких перелічені вище органи прокуратури здійснюють фінансово-господарську діяльність як учасники суспільних відносин та кадрове забезпечення корпусу прокурорів не є органами прокуратури як такими.

Жодним національним законом України повноваження органу прокуратури не були поставлені у залежність від діяльності юридичної особи публічного права, котрій за відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань було присвоєно найменування певного органу прокуратури.

У силу п.6 розділу ІІ Закону України від 19.09.2019р. №113-IX з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

Таким чином, законодавець передбачив саме ліквідацію органів системи прокуратури України за ч.1 ст.7 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. №1697-VII та створення нових органів системи прокуратури за ч.1 ст.7 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. №1697-VII у редакції Закону України від 19.09.2019р. №113-IX.

Цей законодавчий припис і чітким, однозначним, зрозумілим до сприйняття, не створює жодних розумних підстав для множеного тлумачення.

Будь-які організаційно-правові заходи чи організаційно-штатні документи Генеральної прокуратури України чи Генерального прокурора України або Офісу Генерального прокурора чи Генерального прокурора об`єктивно не здатні змінити законодавчого припису п.6 розділу ІІ Закону України від 19.09.2019р. №113-IX.

Згідно з п.7 розділу ІІ Закону України від 19.09.2019р. №113-IX прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Таким чином, законодавець передбачив обов`язковою передумовою для прийняття рішення про призначення особи на посаду у новоствореному органі прокуратури України за ч.1 ст.7 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. №1697-VII у редакції Закону України від 19.09.2019р. №113-IX (тобто у Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі) успішне проходження атестації.

У силу приписів п.8 розділу ІІ Закону України від 19.09.2019р. №113-IX з під дії обов`язкової атестації виключені: 1) Генеральний прокурор, а також прокурори, яких після набрання чинності цим Законом призначено на адміністративні посади, передбачені пунктами 1 - 15 частини першої статті 39 Закону України "Про прокуратуру"; 2) особи, які призначаються за результатами добору на посаду прокурора відповідно до пункту 20 цього розділу; 3) керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України, перший заступник керівника, заступники керівника, керівник підрозділів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України, їх заступників, прокурори Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України, які займають свої посади станом на день набрання чинності цим Законом. Такі прокурори Спеціалізованої антикорупційної прокуратури переводяться на аналогічні посади до Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора; 4) особи, яких призначено на посади першого заступника, заступника Генерального прокурора у період з 30 серпня 2019 року.

Заявник до кола перелічених вище осіб не належить.

Відповідно до п.10 розділу ІІ Закону України від 19.09.2019р. №113-IX прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

Заявник подав відповідну заяву про переведення на посаду в окружній прокуратурі у порядку п.10 розділу ІІ Закону України від 19.09.2019р. №113-IX.

Таким чином, заявник самостійно за власною волею та за відсутності дії будь-якого примусу ініціював процедуру власної атестації.

Згідно з п.12 розділу ІІ Закону України від 19.09.2019р. №113-IX предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора; 2) професійної етики та доброчесності прокурора.

За правилами п.13 розділу ІІ Закону України від 19.09.2019р. №113-IX атестація прокурорів включає такі етапи: 1) складення іспиту у формі анонімного письмового тестування або у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора. Результати анонімного тестування оприлюднюються кадровою комісією на офіційному вебсайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора не пізніше ніж за 24 години до проведення співбесіди; 2) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання. Атестація може включати інші етапи, непроходження яких може бути підставою для ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації прокурором. Перелік таких етапів визначається у Порядку проходження прокурорами атестації, який затверджує Генеральний прокурор.

Вирішуючи спір, суд зважає, що запровадження законодавцем процедури атестації діючих прокурорів за Законом України від 19.09.2019р. №113-IX безумовно є втручанням у право на повагу до приватного життя у розумінні ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція).

Суд вважає, що таке втручання може бути виправдано у якості разового заходу, спрямованого на поновлення довіри суспільства до діяльності інститутів Держави чи подолання кризи згаданої довіри, адже, зокрема, надання публічним службовцем адекватних, розумних та вичерпних пояснень стосовно джерел і умов набуття у власність реально існуючих статків на певному етапі розвитку демократичної держави стає запорукою фундаментального та базового сприйняття Держави як учасника суспільних відносин, першочерговою ціллю якого є утвердження верховенства права.

Зневіра громадянського суспільства у легітимному утворенні складу штату та повсякденному функціонуванні органів державної влади чи державних органів означає утрату цінності верховенства права та припинення існування Держави як такої.

Тому суд вважає, що мета прийняття законодавцем Закону України від 19.09.2019р. №113-IX виправдовує втручання у сфері ст.8 Конвенції та не є свавіллям в аспекті безперешкодного проходження громадянином публічної служби в органах прокуратури України.

З викладених вище міркувань суд вважає, виправданим слід визнати і запровадження та проведення разової перевірки професійної майстерності діючого прокурора.

Суд повторює, що п.6 розділу ІІ Закону України від 19.09.2019р. №113-IX чітко передбачено, що з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

Оскільки п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру" має стосунок виключно до випадку ліквідації органу прокуратури чи до випадку реорганізації органу прокуратури, то будь-який поміркований розумно поінформований сторонній спостерігач не міг потрапити у невизначене юридичне становища, позаяк наміри законодавця були чіткими та абсолютно зрозумілими - ліквідація органів прокуратури України "старої" мережі та створення органів прокуратури України "нової" мережі.

Пунктом 7 розділу ІІ Закону України від 19.09.2019р. №113-IX також з абсолютною чіткістю було визначено правило переведення на службу до органів прокуратури України "нової" мережі - успішне проходження атестації.

За змістом п.8 розділу ІІ Закону України від 19.09.2019р. №113-IX обов`язковість атестації та наслідки результатів атестації не поширювались на: 1) Генерального прокурора, а також прокурорів, яких після набрання чинності цим Законом призначено на адміністративні посади, передбачені пунктами 1 - 15 частини першої статті 39 Закону України "Про прокуратуру"; 2) осіб, які призначаються за результатами добору на посаду прокурора відповідно до пункту 20 цього розділу; 3) керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України, його першого заступника, заступника, керівників підрозділів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України, їх заступників, прокурорів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України, які займають свої посади станом на день набрання чинності цим Законом. Такі прокурори Спеціалізованої антикорупційної прокуратури переводяться на аналогічні посади до Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора; 4) осіб, яких призначено на посади першого заступника, заступника Генерального прокурора у період з 30 серпня 2019 року.

За п.12 розділу ІІ Закону України від 19.09.2019р. №113-IX предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора; 2) професійної етики та доброчесності прокурора.

З огляду на положення п.15 розділу ІІ Закону України від 19.09.2019р. №113-IX ці цілі та завдання атестації абсолютно легально могли виконуватись і на етапі співбесіди.

Посилання заявника на приписи п.19 розділу ІІ Закону України від 19.09.2019р. №113-IX не є перешкодою для видання наказу про звільнення заявника як з посади прокурора, так і зі служби в органах прокуратури України на підставі 7 розділу ІІ Закону України від 19.09.2019р. №113-IX у зв`язку із припиненням існування місця роботи - ліквідацією органу прокуратури "старої" мережі та відсутністю позитивного результату у вигляді успішного проходження атестації.

Поновлення заявника на будь-якій посаді як в органі прокуратури України "старої" мережі, так і в органі прокуратури України "нової" мережі унеможливлюється приписами п.18 розділу ІІ Закону України від 19.09.2019р. №113-IX, яким запроваджено правило визначення подальшого місця служби прокурора як у відповідній обласній прокуратурі так і у будь-якій окружній прокуратурі, яка розташована у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної обласної прокуратури, як на рівнозначну, так і на вищу або нижчу посаду.

Отже, питання визначення місця роботи прокурора та робочого місця прокурора передано законодавцем у відання/компетенцією керівника обласної прокуратури (особи, котра виконує повноваження керівника обласної прокуратури), а відтак, повинно вирішуватись компетентним суб`єктом права у межах розумної і виправданої об`єктивними чинниками свободи адміністративного розсуду/дискреції.

Підпункт 2 п.8 розділу ІІ Закону України від 19.09.2019р. №113-IX знаходиться у кореспонденції до п.20 розділу ІІ Закону України від 19.09.2019р. №113-IX і стосується тих осіб, котрі на дату набрання чинності Законом України від 19.09.2019р. №113-IX (тобто на 25.09.2019р.) не займали посаду прокурора та взяли участь у процедурах оголошеного після цієї події добору відносно нововиниклих вакантних посад.

Заявник до цієї категорії осіб не належить.

Тому суд вважає, що у спірних правовідносинах мала місце виключно подія перейменування юридичних осіб публічного права, у межах яких органи прокуратури України забезпечували виконання функції адміністративного контролю, функції фінансового та кадрового забезпечення корпусу прокурорів, правоохоронної функції тощо і ця обставина не має жодного юридичного значення відносно події фізичної ліквідації органів прокуратури України "старої" мережі та події фізичного створення органів прокуратури України "нової" мережі.

У силу правових висновків постанови Верховного Суду від 13.05.2020р. у справі №825/1823/17: 1) п.9 ч.1 ст.51 Закону № 1697-VII (в редакції Закону України від 02.07.2015р. № 578-VIII) визначено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді, а саме: прокурор звільняється з посади у разі: ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури; 2) Системний аналіз Закону № 1697-VII (в редакції Закону України від 2 липня 2015 року № 578-VIII), що набрав чинності 15 липня 2015 року, у зіставленні з нормами Порядку, затвердженого Генеральним прокурором України на його виконання, дають підстави для висновку, що в органах прокуратури України на той час відбулися організаційні зміни, які супроводжувалися скороченням чисельності та/чи штату працівників. Умовою для продовження роботи (для прокурорів, які на день набрання чинності цим Законом працювали у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах) в реорганізованих органах прокуратури було успішне проходження кваліфікаційного іспиту для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі. Позаяк необхідного рейтингового балу, який би дозволяв позивачці претендувати на роботу у місцевій прокуратурі, вона не набрала, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач не мав законних підстав пропонувати позивачу переведення на іншу посаду в новоутвореній прокуратурі.; 3) За подібних фактичних обставин справи і правового регулювання спірних правовідносин Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду неодноразово висловлював аналогічну правову позицію при вирішенні таких спорів, приміром у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 06 червня 2018 року у справі № 820/1891/16, від 03 липня 2019 року у справі № 807/68/17, від 03 серпня 2018 року у справі № 826/581/16, від 24 квітня 2019 року у справі № 819/34/16.

Таким чином, у схожих правовідносинах з приводу реформування мережі органів прокуратури України Верховний Суд дійшов правового висновку про те, що при припиненні функціонування мережі органів прокуратури України за Законом України №1789-XII і початку функціонування мережі органів прокуратури України за Законом України №1697-VII мала місце подія утворення нових прокуратур і прокурор набуває право на переведення до новоутвореної прокуратури за умови успішного подолання процедури атестації.

У ході розгляду справи судом достеменно установлено, що юридична особа публічного права з ідентифікаційним кодом - 02909938, під яким наразі в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань значиться Дніпропетровська обласна прокуратура, була утворена ще в 1991 році (а саме: 05.11.1991р.).

Отже, районні прокуратури, котрі функціонували за Законом України №1789-XII, завжди входили до складу цієї юридичної особи, попри наявність власного правового статусу окремого і незалежного, самостійного органу прокуратури.

Місцеві прокуратури, котрі функціонували за Законом України №1697-VII, також завжди входили до складу цієї юридичної особи, попри наявність власного правового статусу окремого і незалежного, самостійного органу прокуратури.

Окружні прокуратури, котрі функціонують за Законом України №1697-VII у редакції Закону України від 19.09.2019р. №113-IX, також завжди входять до складу цієї юридичної особи, попри наявність власного правового статусу окремого і незалежного, самостійного органу прокуратури.

Таким чином, незмінність/перманентність правового статусу юридичної особи публічного права з найменуванням органу прокуратури обласного/регіонального рівня не виключала реальності організаційно-штатних змін у мережі органів системи прокуратури України у вигляді ліквідації одних органів прокуратури і створення нових органів прокуратури.

До того ж, у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 08.10.2019р. у справі №804/211/16: 1) Законом України «Про прокуратуру» визначено, що з 15.12.2015 припиняється функціонування прокуратур міст, районів, районів у містах і міжрайонних прокуратур та утворення у системі органів прокуратури України місцевих прокуратур, перелік і територіальна юрисдикція яких визначається в Додатку до цього Закону. Таким чином, запроваджено ряд принципово нових підходів до питань призначення на посади прокурорів місцевої прокуратури, основою якого є якісне оновлення керівного та кадрового складу. Законом України «Про прокуратуру» Генеральному прокурору України надано повноваження видавати накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України та визначено, що накази Генерального прокурора України нормативно- правового змісту підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (частина друга статті 9 цього Закону). Також вищевказаним Законом визначено умови призначення прокурорів, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах до запровадження переліку і територіальної юрисдикції місцевих та військових прокуратур. У підпункті «в» підпункту 1 пункту 5-1 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» визначено, що до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу XII «Прикінцеві положення» цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, за умови успішного проходження ними тестування. Аналіз наведених правових норм та обставин справи дає підстави для висновку, що у зв`язку з припиненням функціонування прокуратур міст, районів, районів у містах і міжрайонних прокуратур та ліквідацією штатних розписів прокуратур міст, районів, районів у містах і міжрайонних прокуратур Дніпропетровської області та затвердженням штатних розписів місцевих прокуратур Дніпропетровської області, прокурори місцевих прокуратур, які на день набрання чинності Закону України «Про прокуратуру» працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах - призначаються на посади лише за умови проходження відповідного тестування.; 2) Доводи скаржника про відсутність факту ліквідації або реорганізації органу, в якому він працював як підстави до звільнення його з посади прокурора, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке. Аналізуючи статтю 7 Закону України «Про прокуратуру», Суд зазначає, що даною нормою змінено систему органів прокуратури, зокрема, запроваджено створення місцевих прокуратур. Саме на виконання вимог статей 7, 12, пункту 1 розділу XII «Прикінцеві положення» Закону України «Про прокуратуру», статей 9, 14, підпункту 6 пункту 5-1 розділу XIII «Перехідні Положення» Закону України «Про прокуратуру», у зв`язку з утворенням з 15.12.2015 місцевих прокуратур та припинення діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур наказом Генеральної прокуратури України від 23.09.2015 № 7бш внесені зміни до структури та штатного розпису прокуратури Дніпропетровської області. Системний аналіз Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону від 02.07.2015 № 578-Х/111), що набрав чинності 15.07.2015, наказу Генерального прокурора України від 20.07.2015 № 98, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.07.2015 за № 928/27373, дають підстави стверджувати, що в органах прокуратури України було проведено зміни в організації виробництва і праці, які полягають у реорганізації органу з скороченням чисельності чи штату працівників.

Суд вважає, що правові висновки постанови Верховного Суду від 08.10.2019р. у справі №804/211/16 з приводу юридичних наслідків реформи прокуратури України за Законом України №1697-VII є цілком застосовними до подібної ситуації з приводу юридичних наслідків реформи прокуратури України за Законом України №1697-VII у редакції Закону України від 19.09.2019р. №113-IX.

Вчинення управлінського волевиявлення з приводу одночасного звільнення заявника як з посади прокурора, так і з органів прокуратури у даному конкретному випадку не створює для приватної особи-заявника жодних негативних наслідків, позаяк відсутність події успішного проходження процедури атестації у поєднанні з реально існуючою події ліквідації органу прокурати - місця роботи чи реорганізації органу прокуратури - місця роботи призводять до неминучого наслідку - припинення проходження публічної служби в органах прокуратури України.

Стосовно нормативного регулювання процедури атестації, суд зазначає таке.

На виконання вимог Закону №113-IX, наказом Генерального прокурора №221 від 03 жовтня 2019 року затверджено Порядок проходження прокурорами атестації (далі - Порядок №221).

За визначенням, що міститься в пункті 1 розділу 1 Порядку №221 атестація прокурорів - це встановлена Розділом II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.

У відповідності до пунктів 2, 4 Порядку № 221 атестація прокурорів Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), регіональних, місцевих прокуратур та військових прокуратур проводиться відповідними кадровими комісіями. Порядок роботи, перелік і склад кадрових комісій визначаються відповідними наказами Генерального прокурора.

Атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями прозоро та публічно у присутності прокурора, який проходить атестацію.

Предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора (у тому числі загальних здібностей та навичок); 2) професійної етики та доброчесності прокурора.

Пунктами 6-8 розділу I Порядку № 221 визначено, що атестація включає в себе три етапи: 1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора; 2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки; 3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.

За результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень: 1) рішення про успішне проходження прокурором атестації; 2) рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Форми типових рішень визначені у додатку 1 до цього Порядку.

У відповідності до пункту 11 Порядку №221, особиста участь прокурора на всіх етапах атестації є обов`язковою. Перед кожним етапом атестації прокурор пред`являє кадровій комісії паспорт або службове посвідчення прокурора. У разі неявки прокурора для проходження відповідного етапу атестації у встановлені кадровою комісією дату, час та місце, кадрова комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження атестації таким прокурором. Факт неявки прокурора фіксується кадровою комісією у протоколі засідання, під час якого мав відбуватися відповідний етап атестації такого прокурора. У виключних випадках, за наявності заяви, підписаної прокурором або належним чином уповноваженою ним особою (якщо сам прокурор за станом здоров`я не може її підписати або подати особисто до комісії) про перенесення дати іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, або дати іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, або дати співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, кадрова комісія має право протягом трьох робочих днів з дня отримання такої заяви ухвалити рішення про перенесення дати складення відповідного іспиту, проведення співбесіди для такого прокурора. Заява має бути передана безпосередньо секретарю відповідної кадрової комісії не пізніше трьох днів з дати, на яку було призначено іспит, співбесіду відповідного прокурора. До заяви має бути долучена копія документу, що підтверджує інформацію про поважні причини неявки прокурора на складення відповідного іспиту, проходження співбесіди. У разі неможливості надати документальне підтвердження інформації про причини неявки в день подання заяви, прокурор має надати таке документальне підтвердження в день, на який комісією було перенесено проходження відповідного етапу атестації, однак до початку складення відповідного іспиту, проходження співбесіди. Якщо прокурор не надасть документальне підтвердження інформації про поважні причини його неявки до початку перенесеного складення відповідного іспиту, проходження співбесіди, комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження атестації таким прокурором. Якщо заява прокурора подана до кадрової комісії з порушенням строку, визначеного цим пунктом, або якщо у заяві не вказані поважні причини неявки прокурора на складення відповідного іспиту, проведення співбесіди кадрова комісія ухвалює рішення про відмову у перенесенні дати та про неуспішне проходження атестації таким прокурором. Інформація про нову дату складення відповідного іспиту, проведення співбесіди для такого прокурора оприлюднюється на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора). З моменту оприлюднення відповідної інформації прокурор вважається повідомленим належним чином про нову дату проведення відповідного етапу атестації.

Згідно п. 7 Порядку №221, повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів не допускається. Якщо складання відповідного іспиту було перервано чи не відбулося з технічних або інших причин, незалежних від членів комісії та прокурора, комісія призначає новий час (дату) складання відповідного іспиту для прокурора.

Відповідно до пункту 1, 2, 4 розділу IV Порядку №221 у разі набрання прокурором за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки кількості балів, яка дорівнює або є більшою, ніж прохідний бал, прокурор допускається до співбесіди.

До початку співбесіди прокурор виконує практичне завдання з метою встановлення комісією його рівня володіння практичними уміннями та навичками.

Для виконанням практичного завдання прокурору видається чистий аркуш (аркуші) паперу з відміткою комісії. Комісія, у разі наявності технічної можливості, може забезпечити виконання прокурорами практичного завдання за допомогою комп`ютерної техніки.

Пунктами 8-11 розділу IV Порядку № 221 визначено, що співбесіда проводиться кадровою комісією з прокурором державною мовою в усній формі. Співбесіда з прокурором може бути проведена в один день із виконанням ним практичного завдання.

Для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі про: 1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та їх результати; 2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг; 3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора; 4) інформацію про зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.

Фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, у тому числі на визначену кадровою комісією електронну пошту, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Кадровою комісією під час проведення співбесіди та ухвалення рішення без додаткового офіційного підтвердження можуть братися до уваги відомості, отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно).

Дослідження вказаної інформації, відомостей щодо прокурора, який проходить співбесіду (далі - матеріали атестації), здійснюється членами кадрової комісії.

Перед проведенням співбесіди члени комісії можуть надіслати на електронну пошту прокурора, яка вказана у заяві про намір пройти атестацію, повідомлення із пропозицією надати письмові пояснення щодо питань, пов`язаних з матеріалами атестації. У цьому випадку протягом трьох днів з дня отримання повідомлення, але не пізніше ніж за день до дня проведення співбесіди, прокурор може подати комісії електронною поштою письмові пояснення (у разі необхідності - скановані копії документів).

Згідно з пунктами 12-16 розділу IV Порядку № 221 співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання.

Співбесіда прокурора складається з таких етапів: 1) дослідження членами комісії матеріалів атестації; 2) послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання.

Співбесіда проходить у формі засідання комісії.

Члени комісії мають право ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання.

Залежно від результатів голосування комісія ухвалює рішення про успішне проходження прокурором атестації або про неуспішне проходження прокурором атестації.

Пунктом 12 Порядку № 233 передбачено, що рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди ухвалюється шляхом відкритого голосування більшістю від загальної кількості членів комісії. Якщо рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди не набрало чотирьох голосів, комісією ухвалюється рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

Рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.

У силу приписів пп. 2 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Крім того, пунктом 6 розділу V Порядку № 221 визначено, що рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації є підставою для видання наказу Генерального прокурора, керівника регіональної (обласної) прокуратури про звільнення відповідного прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Отже, рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації є законодавчо визначеною підставою для звільнення прокурора з посади, тобто спричиняє для особи негативні юридичні наслідки у вигляді її звільнення з публічної служби.

При цьому, суд вважає правильною надану кадровою комісією оцінку стосовно того, що факт отримання заявником свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю за наявності правового статусу прокурора негативно характеризує заявника, а обставина того, що прокурор замість пошуку житла за місцем роботи вдався до ініціювання процедури надання відпустки по догляду за дитиною, хоча це не було зумовлено інтересами саме дитини, знайшла своє підтвердження у ході розгляду справи.

Вирішуючи спір за епізодом оплати праці, суд вважає, що за визначенням Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Оскільки заявник знаходився у декретній відпустці по догляду за дитиною, то цей період часу не підлягає оплаті за рахунок коштів Державного бюджету України, призначених для фінансування органів прокуратури України.

Окрім того, відмова у позові за основною вимогою (скасування правового акту індивідуальної дії, яким було припинено проходження публічної служби) зумовлює відмову у позові і за похідною вимогою про оплату часу після календарної дати, коли мала місце подія вчинення згаданого волевиявлення.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, суд зважає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18) обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

До того ж, у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 20.12.2019р. у справі №820/3914/17: 1) саме по собі порушення процедури прийняття акту адміністративного органу може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що таке порушення вплинуло або могло вплинути на правильність оскаржуваного рішення; 2) певні дефекти адміністративного акту можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі); 3) саме по собі порушення процедури прийняття акту не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом; 4) виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акту необхідно розуміти не як вимоги до самого акту, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття; 5) дефектні процедури прийняття адміністративного акту, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акту робить його неправомірним; 5) стосовно процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акту, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність; 6) у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акту адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості; 7) ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення»; 8) межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття; 9) така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі №804/639/18.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України, позаяк обставини спірних відносин з`ясував з достатньою повнотою, дотримався процедури вирішення питання кар`єри прокурора, діяння та параметри заявника в аспекті професійної компетентності, професійної етики, доброчесності кваліфікував правильно, зміст належної норми закону витлумачив вірно, унаслідок чого вчинене управлінське волевиявлення цілком узгоджується із законом, не спричиняє безпідставного настання для приватної особи негативних наслідків.

Відсутність порушеного суб`єктивного права приватної особи та правомірність управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень зумовлює прийняття рішення про відмову у позові в контексті ч.1 ст.2 КАС України.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін, виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Посилання учасників спору на решту аргументів об`єктивно не має значення для результату вирішення спору, позаяк ці доводи стосуються або іншої оцінки обставин достеменно установлених у ході розгляду справи, або іншого тлумачення змісту норм закону, котре слід визнати неспроможним за рахунок викладення судом правильного.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення виготовлено у повному обсязі у порядку ч.3 ст.243 КАС України 31 травня 2021 року; набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя Сліденко А.В.