Справа № 320/8176/20
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2021-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

01 червня 2021 року м. Київ № 320/8176/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Вєкуа Н.Г., розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про визнання протиправними дій, вчинених відповідачем на виконання рішення суду в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення від 26.08.2020 р. №6 та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі - відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправним рішення від 26.08.2020р. № 6 про відмову в призначенні пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області призначити і виплачувати позивачеві пенсію за віком, як непрацюючому пенсіонеру, на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058, не нижче мінімальної пенсії в розмірі прожиткового мінімуму, передбаченого законом, на визначений позивачем банківський рахунок, починаючи з 11.11.2013р., з виплатою компенсації втрати доходу за затримку виплати пенсії за період з 11.11.2013р. по день фактичної виплати пенсії.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.02.2021 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Суд вирішив: визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області від 26.08.2020 №6 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області (04071, м. Київ, вул. Ярославська 40; ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) про призначення пенсії за віком від 21.08.2020р., з урахуванням висновків, викладених в даному рішенні суду; у задоволені решти позовних вимог відмовити.

18 березня 2021 року Окружним адміністративним судом міста Києва на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.02.2021 видано виконавчий лист.

25.03.2021 державною виконавчою службою була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження №64927910.

Позивач наголошує, що станом на дату звернення до суду із даною заявою, судове рішення в адміністративній справі №320/8176/20 відповідачем належним чином не виконано, при цьому, наміри виконання рішення у відповідача відсутні.

Вказане зумовило звернення позивача до суду із заявою в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м Києва від 26.04.2021 призначено розгляд заяви ОСОБА_1 про визнання протиправними дій, вчинених відповідачем на виконання рішення суду у справі №320/8176/20 в порядку письмового провадження та витребувано від Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області письмові пояснення та докази на їх підтвердження щодо викладених у заяві обставин.

12.05.2021 від Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області надійшов відзив на заяву позивача, подану в порядку ст. 383 КАС України, в якому зазначено, що на виконання рішення суду від 02.02.2021 у справі №320/8176/20 було повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням висновків, викладених у рішенні. При цьому, відповідачем зазначено, що до заяви про призначення пенсії за віком надано паспорт громадянина України для виїзду за кордон з відміткою про постійне проживання в Ізраїлі, однак, за поданими документами не підтверджено місце реєстрації чи фактичне місце проживання ОСОБА_1 в Україні, таким чином, за результатами розгляду заяви рішенням №96 від 24.02.2021 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком.

Також відповідач відмітив про розбіжність написання прізвища позивача в трудовій книжці, дипломі - ОСОБА_1 та паспорті - ОСОБА_1 .

Представник позивача надав суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що рішенням №96 від 24.02.2021 позивачеві повторно було відмовлено у призначенні пенсії на колишніх підставах, які визнані в судовому рішенні по справі, як незаконні: не підтверджене місце реєстрації та фактичне проживання позивача в Україні.

Також, представник позивача відмітив, що розбіжність в прізвищах позивача не є істотною і пов`язана з недоліками перекладу з російської мови на українську, що не перешкоджає ідентифікації особистості заявника з особою, вказаною в трудовій книжці та дипломі, окрім того, розбіжність в написанні прізвища позивача в різних документах не була підставою для відмови в задоволенні заяви про призначення позивачеві пенсії.

Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) було надіслано на адресу суду копію постанови про закінчення виконавчого провадження від 13.05.2021 ВП №64927910, з якою вбачається, що державним виконавцем було вчинено всі дії, передбачені Законом України «про виконавче провадження» з метою примусового виконання рішення у справі №320/8176/20, проте, відповідач рішення суду не виконав та не прийняв рішення з урахуванням висновків суду, викладених в рішення від 02.02.2021 по справі №320/8176/20.

Розглянувши заяву позивача про визнання протиправними дій, вчинених Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.02.2021 №320/8176/20, а також доводи сторін, викладені в письмових поясненнях, суд зазначає наступне.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.02.2021 у справі №320/8176/20 було зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області (04071, м. Київ, вул. Ярославська 40; ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) про призначення пенсії за віком від 21.08.2020р., з урахуванням висновків, викладених в даному рішенні суду.

Так, зокрема, у вказаному рішенні суд зазначив, що:

«… однією з умов, які передбачають наявність у особи права на отримання пенсії є її належність до громадянства України.

Водночас, належність позивача до громадянства України підтверджено паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 від 12.03.2020р.

Із вказаного вище вбачається, що позивач проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, які проживають на її території, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмежень прав на соціальний захист та соціальне забезпечення, в тому числі права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання.

Всупереч вищевикладеному, відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 обґрунтовано саме відсутністю документа, що засвідчує його особу та підтверджує місце проживання (реєстрації) позивача на території України.

Суд вважає, що за змістом ст.ст.8, 46 Конституції України відсутність самого лише паспорта громадянина України (внутрішнього) за наявності паспорта громадянина України для виїзду за кордон і не спростування факту належності заявника до громадянства України не може бути визнане у розумінні закону достатньою підставою для прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії громадянину України.

Аналогічна правова позиція з цього питання викладена в постановах Верховного Суду України від 19.05.2015 р. по справі № 21-168а15, від 06.10.2015 р. по справі № 608/1189/14-а, постановах Верховного Суду від 20.09.2018 р. по справі № 754/3047/17, від 27.03.2018 р. по справі № 569/6114/17.

… громадянство України підтверджується як паспортом громадянина України та і паспортом громадянина України для виїзду за кордон. Виходячи з викладеного спростовуються доводи відповідача, що позивачем не підтверджено громадянство України.

Для призначення пенсії в Україні особа повинна бути громадянином України, водночас відповідачем не спростовано, що позивач є громадянином України та відповідачем не доведено, що позивач не є громадянином України.

Строк дії паспорта становить десять років (п. 12 Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон).

На час звернення до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії паспорт був дійсний.

Отже, висновок відповідача про не підтвердження позивачем громадянства України є помилковим та таким, що негативно впливає на реалізацію позивачем його конституційного права на соціальний захист, зокрема поновлення пенсії».

Разом з тим, як зазначає позивач та підтверджує відповідач в своєму відзиві на заяву про визнання протиправними дій, вчинених відповідачем на виконання рішення суду в адміністративній справі, рішенням №96 від 24.02.2021 позивачеві повторно було відмовлено у призначенні пенсії, оскільки не підтверджене місце реєстрації та фактичне проживання позивача в Україні.

Тобто, позивачеві повторно було відмовлено у призначенні пенсії на колишніх підставах, яким надано оцінку в рішенні суду від 02.02.2021 у справі №320/8176/20.

З наведеного вбачається, що відповідачем під час вчинення дій та прийняття рішення №96 від 24.02.2021 на виконання судового рішення від 02.02.2021 протиправно не було враховано висновки суду, викладені в такому рішенні, а тому, фактично не виконано рішення суду.

Згідно ст. 129-1 Конституції України - судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Як встановлено частинами 1, 2 статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до частини 2 статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Відповідно до статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

На переконання суду, рішення в адміністративній справі №320/8176/20 станом на момент винесення даної ухвали є невиконаним в повному обсязі, оскільки рішення №96 від 24.02.2021 прийнято без врахування висновків суду, викладених в рішенні від 02.02.2021.

Статтею 13 Конвенції з прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" № 3477-ІУ від 23.02.2006 суди застосовують при розгляді практику Суду як джерело права.

У "пілотному" рішенні Європейського Суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04) зазначено, що Комітет Ради Європи висловлює особливу занепокоєність у зв`язку з тим, що, незважаючи на цілий ряд законодавчих та інших важливих ініціатив, до яких неодноразово приверталася увага Комітету міністрів, поки що досить мало зроблено для того, щоб подолати існуючу структурну проблему невиконання рішень національних судів. Стаття 13 Конвенції прямо виражає обов`язок держави, передбачений статтею 1 Конвенції, захищати права людини передусім у межах своєї власної правової системи. Таким чином, ця стаття вимагає від держав національного засобу юридичного захисту, який би забезпечував вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги", та надання відповідного відшкодування (справа "Кудла проти Польщі" №30210/96, п. 152, ЕСНК 2000-ХІ). Зміст зобов`язань Договірних держав за статтею 13 Конвенції залежить від характеру поданої заявником скарги; "ефективність" "засобу юридичного захисту" у значенні цієї статті не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Водночас засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством.

Європейський суд з прав людини у справі "Лізанец проти України" від 31 травня 2007 року (заява №6725/03) зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (рішення у справі "Метаксас проти Греції", N 8415/02, п. 19, від 27 травня 2004 року). У таких справах відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання.

Суд звертає увагу, що наданий відповідачем відзив та викладені в ньому обставини не спростовують доводів позивача, викладених в заяві, а відповідачем не надано суду доказів належного виконання рішення від 02.02.2021.

Відповідно до частин першої, четвертої, п`ятої та шостої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.

У разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви.

За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Разом з тим, приписами статті 249 КАС України встановлено, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно.

В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.

З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.

Окрему ухвалу може бути винесено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.

Окрема ухвала може бути оскаржена особами, яких вона стосується. Окрема ухвала Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Аналізуючи зміст наведених законодавчих норм суд приходить до висновку, що в силу чинних положень Кодексу адміністративного судочинства України постановлення окремої ухвали є формою контролю за виконанням судового рішення.

З урахуванням встановлених обставин суд зазначає, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області було допущено порушення вимог статтей 14, 370, 372 Кодексу адміністративного судочинства України, яке полягає у не виконанні рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2021 року у справі №320/8176/20.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 243, 248, 249, 371, 383 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В:

1. Заяву ОСОБА_1 про визнання протиправними дій, вчинених відповідачем на виконання рішення суду - задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, вчинені на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.02.2021 №320/8176/20, щодо прийняття рішення за заявою про призначення пенсії без врахування висновків, викладених в такому рішенні.

3. Винести окрему ухвалу Головному управлінню Пенсійного фонду України у Київській області (04071, м. Київ, вул. Ярославська 40; ) щодо невиконання в повному обсязі рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.02.2021 у справі №320/8176/20.

4. Направити дану окрему ухвалу Головному управлінню Пенсійного фонду України у Київській області (04071, м. Київ, вул. Ярославська 40; ) для відповідного реагування: вжиття заходів для виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.02.2021 у справі №320/8176/20 в повному обсязі.

5. Відповідальність за виконання вимог даної ухвали покласти на керівника Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - Ватхутдінова Василя Гайнуловича.

6. Попередити начальника Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - Ватхутдінова Василя Гайнуловича про застосування штрафу за невиконання вимог даної ухвали відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України.

7. Головному управлінню Пенсійного фонду України у Київській області протягом 14 днів з моменту отримання даної окремої ухвали повідомити Окружний адміністративний суд міста Києва про результати вжитих заходів.

8. Копію даної ухвали направити учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України. Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції у порядку та строки, встановлені статтями 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Вєкуа Н.Г.