Справа № 140/130/21
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2021-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2021 року ЛуцькСправа № 140/130/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Ксензюка А.Я.,

при секретарі судового засідання Новак Л.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Ходачинської Ю.Ю.,

представника відповідача Панасюка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправним та скасування наказу в частині, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в суд із позовом до Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі відповідач, Волинський обласний ТЦК та СП) щодо визнання протиправним та скасування наказу від 13.11.2020 року №8-ДС про припинення державної служби та звільнення з роботи; зобов`язання поновити у Локачинському районному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки на посаду рівнозначну посаді головного спеціаліста командування; стягнути з Волинського обласного територіального центру комплектування соціальної підтримки середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом військового комісара Волинського обласного ТЦК та СП від 13.11.2020 року №8-ДС позивач звільнений з посади, що вважає незаконним та вказує, що відповідно до ст..40 КЗпП визначено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці.

Ухвалою суду від 12 березня 2021 року ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначив у даній справі підготовче засідання. В підготовчому засіданні, проведеному у цій справі, судом були вчинені дії, передбачені частиною другою статті 180 Кодексу адміністративного судочинства України, які необхідні для правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Ухвалою суду від 01 квітня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

На адресу суду 23 лютого 2021 року надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на правомірність винесеного рішення. Відповідач зазначив, що з метою організації роботи зі створення на базі військових комісаріатів територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, виконання спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 23.12.2019 року №Д-322/1/11 «Про формування територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у ЗСУ» директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача ЗСУ від 02.09.2020 року №Д-321/7/дск «Про проведення додаткових організаційних заходів ЗСУ в 2020 році» у системі органів військового управління військових комісаріатів Волинської області були створені територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, в тому числі Локачинський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки. Крім того, відповідач у відзиві зазначив, що при реорганізації військових комісаріатів і створенні територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки виникла необхідність у заміщені посад державної служби. Відповідно до Порядку призначення на посади державної служби на період дії карантину, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.04.2020 року №290 наказом військового комісара Волинського окружного військового комісаріату №261-агд від 30.10.2020 року було оголошено добір на вакантні посади, зокрема на посаду головного спеціаліста командування Локачинського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Відповідач зазначив, що факт оголошення добору на вакантну посаду головного спеціаліста командування Локачинського районного ТЦК та СП та відсутність у позові позивача вимоги, щодо визнання протиправним та скасування наказу про оголошення добору підтверджують факт обізнаності позивача про вакантність посади головного спеціаліста командування Локачинського районного ТЦК та СП. Крім того, відповідач стверджує, що територіальний центр комплектування та соціальної підтримки є абсолютно новою інституцією в системі військового управління, тому зазначає, що ним було дотримано, передбачені законодавством, вимоги щодо процедури та порядку звільнення позивача з посади.

02 березня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Крім того, позивач зазначає те, що відповідачем не було виконано вимог суду про надання належним чином засвідчених копій штатного розпису Локачинського районного ТЦК та СП, станом на 01.10.2020 року та станом на 01.01.2021 року; не надано жодного аргументу щодо звільнення позивача під час відпустки та щодо наказу від 30.10.2020 року №207-НР про призначення позивача в добовий наряд 02.11.2020 року під час відпустки. З наказами про добір на вакантні посади ознайомився вже під час складання позовної заяви. Позивач зазначає, що він детально аргументував в позовній заяві те, що інституція така як територіальні центри комплектування та соціальної підтримки не врегульована жодним законом. В довідці про доходи від 22.12.2020 року вказано, що власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган є ІНФОРМАЦІЯ_1 , а в довідці про доходи, що надана відповідачем власником підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган є Волинський ОТЦК та СП.

11 березня 2021 року до суду надійшло заперечення від відповідача в якому він зазначив, що ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 11.01.2021 року, було зобов`язано надати відповідачем копії штатного розпису підпорядкованого Локачинському ТЦК та СП. Проте, відповідач зазначає, що у мотивованому поясненні представник Волинського обласного ТЦК та СП проінформував суд про те, що запитувана інформація є такою, що має обмежений доступ та її надання може призвести до зниження бойової готовності органів військового управління. Факт перебування позивача у добовому наряді з 09.00 02.11.2020 року до 09.00 03.11.2020 року є свідченням того, що чергування належним чином не було узгоджено та оформлено документально зі сторони відповідних посадових осіб, однак не свідчить про те, що позивач вийшов у відпустку 04.11.2020 року. Відповідач, також вказав, що відповідно до наказу військового комісаріату №51 від 28.10.2020 року позивачу була надана додаткова відпустка за стаж державної служби з 30.10.2020 року по 13.11.2020 року. Тому позивача було звільнено після виходу з відпустки. Крім того, позивач наголошує на тому, що твердження позивача про те, що реорганізації ІНФОРМАЦІЯ_2 не відбулося, а натомість було змінено назву «військовий комісаріат» на «територіальний центр комплектування та соціальної підтримки» не знаходить свого підтвердження, оскільки територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за своєю правовою природою є абсолютно новими інституціями в системі військового управління.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення, доводи та заперечення учасників справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, встановив наступне.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 13.10.2015 №91-ОС прийнято на роботу та призначено ОСОБА_1 , на посаду головного спеціаліста відділення забезпечення Локачинського РВК в порядку переведення та заміщення вакантної посади зі збереженням 11 рагу державного службовця.

01.05.2016 року позивачу було присвоєно 9 ранг державного службовця згідно з наказом від 24.10.2016 №68-ОС. 27.10.2016 року позивача було призначено на посаду головного спеціаліста командування Локачинського РВК зі збереження 9 рангу державного службовця наказом від 27.10.2016 №70-ОС. 02.05.2019 року позивачу було присвоєно 8 ранг державного службовця відповідно до наказу від 02.05.2019 року №43-ОС.

Відповідно до наказу військового комісара Волинського обласного ТЦК та СП від 13 листопада 2020 року №8-ДС державного службовця ОСОБА_1 звільнено з державної служби, відповідно до частини 1 статті 87 Закону України від 10.12.2015 року №889-VIII «Про державну службу» та пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю у зв`язку зі змінами в реорганізації праці та скороченням чисельності державних службовців. Підстава: спільна директива Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 02 вересня 2020 року №Д-321/7/дск «Про проведення організаційних заходів в Збройних Силах України в 2020 році», витяг з директиви командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_4 » від 04.09.2020 року №Д-11дск.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Так, принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено в Законі України «Про державну службу».

Відповідно до частин першої-третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Пунктом 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» визначено, що державна служба може бути припинена за ініціативою суб`єкта призначення.

Підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу»).

Частини третя та четверта статті 87 Закону України «Про державну службу» визначають процедуру, якої слід дотримуватися суб`єкту владних повноважень під час звільнення державного службовця.

Так, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Як вже зазначалося судом, на трудові відносини із державним службовцем поширюється законодавство про працю у частині відносин, не врегульованих Закону України «Про державну службу».

Так однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

В силу вимог пункту 1 статті 40 Кодексу, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Водночас частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

З наведеного вбачається, що суду для прийняття законного та обґрунтованого рішення необхідно з`ясувати чи була підстава для припинення державної служби ОСОБА_1 та чи дотримана процедура звільнення.

Із наведеного слідує, що в даному випадку в Локачинському РВК відбулись зміни в організації роботи, а саме Локачинський РВК переформовано в Локачинський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.

Вказані обставини, в силу пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, на переконання суду, є підставою, визначеною законом для звільнення позивача з посади головного спеціаліста відділення забезпечення Локачинського РВК.

Отже, суд дійшов висновку, що за встановлених у справі обставин, підстава для звільнення позивача дійсно існувала, однак для того, щоб звільнення могло вважатися законним, роботодавцю необхідно дотриматися встановленої процедури. При цьому, недотримання процедурних гарантій при звільненні позивача є самостійною та достатньою підставою для кваліфікації звільнення як неправомірного.

Як уже зазначалось судом вище, частини третя та четверта статті 87 Закону України «Про державну службу» визначають процедуру, якої слід дотримуватися суб`єкту владних повноважень під час звільнення державного службовця.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Згідно із ст.2 ЗУ «Про відпустки», право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом;

В даному ж випадку, ОСОБА_1 було звільнено з посади головного спеціаліста командування Локачинського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки 13.10.2020 року, тобто в останній день додаткової відпустки за стаж державної служби понад п`ятнадцять років.

Частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду постановою від 15.09.2020 по справі №205/4196/18 відступила від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду України від 26 грудня 2012 року у справі №6-156цс12 і від 23 січня 2013 року у справі №6-127цс12, а також від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, сформульованого у постанові від 16 березня 2020 року у справі №640/10761/14-ц. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що гарантія частини третьої статті 40 КЗпП України поширюється на випадки припинення контракту з працівником за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України. А у разі порушення цієї гарантії негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що наслідки порушення гарантії, визначеної у першому реченні частини третьої статті 40 КЗпП України, у цьому випадку слід усунути шляхом зміни дати звільнення позивача, а саме: визначити датою припинення трудових відносин перший день після додаткової відпустки 16 листопада 2020 року.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про державну службу», суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправним та скасування наказу в частині, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задовольнити частково.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста командування ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 13 листопада 2020 року на 16 листопада 2020 року.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.Я. Ксензюк

Рішення в повному обсязі складено 01 червня 2021 року