Справа № 761/22731/19
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2021-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

28 травня 2021 року м. Київ№ 761/22731/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., розглянувши у порядку письмового провадження питання про закриття провадження у справі:

за позовом ОСОБА_1

до ПАТ «Платинум Банк», Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк» Грошової Світлани Василівни

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до ПАТ «Платинум Банк» та уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк» Грошової Світлани Василівни, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо розгляду скарги ОСОБА_1 від 10.04.2019 №б/н у присутності його представника Калька Дмитра Олексійовича .

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 18.06.2019 позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «Платинум Банк» та уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк» Грошової Світлани Василівни про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язати вчинити дії передано на розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою суду від 09.10.2019 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав на порушення відповідачем гарантованого статтею 18 Закону України «Про звернення громадян» права позивача (його представника) бути присутнім при розгляді його звернення. При цьому позивач уважає, що вирішення даної справи віднесене до юрисдикції адміністративного суду.

Відповідач ПАТ «Платинум Банк» надав суду відзив на позовну заяву, в якому наполягав на тому, що вирішення даної справи не належить до юрисдикції адміністративного суду, оскільки у спірних правовідносинах ПАТ «Платинум Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк» Грошової Світлани Василівни, діяв не як суб`єкт владних повноважень, тому просив закрити провадження у даній адміністративній справі. Водночас названий відповідач висловив свої заперечення по суті позовних вимог, стверджуючи про їх необґрунтованість.

Ознайомившись із матеріалами справи, суд встановив наступне.

На підставі постанови Національного банку України від 10.01.2017 №14-рш/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 11.01.2017 №85 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Платинум Банк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», згідно з яким розпочато процедуру виведення названого банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 11.01.2017 по 10.02.2017 включно.

На підставі рішення Правління Національного банку України від 23.02.2017 №95-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24.02.2017 №743 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Платинум Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації зазначеного банку з 24.02.2017 по 23.02.2019 включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк» Ірклієнка Юрія Петровича, якому делеговано всі повноваження ліквідатора цього банку, визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

08.10.2018 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №2743 «Про зміну уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк», згідно з яким з 12.10.2018 призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк» Грошову Світлану Василівну.

Вказані обставини в силу частини третьої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України визнаються судом загальновідомими, тому не підлягають доказуванню.

Згідно з доводами позивача електронною поштою він звернувся до ПАТ «Платинум Банк» із запитом на інформацію від 17.12.2018 №1, в якому просив надати: засвідчену належним чином копію рішення або будь-якого іншого нормативно-правового акту, виданого названим банком, на підставі якого прийнято рішення щодо можливості продажу (витребування) права вимоги за іпотечним договором від 16.07.2007 №3.07071396; засвідчену належним чином копію вимоги від ПАТ «Платинум Банк» щодо дострокового погашення боргу за вказаним іпотечним договором, а також розрахунок боргу за цим іпотечним договором станом на дату, зазначену в цьому запиті.

Зважаючи на відсутність відповіді на указаний запит, позивач 10.04.2019 засобами поштового зв`язку направив до ПАТ «Платинум Банк» скаргу від 10.04.2019, в якій просив:

- повторно у визначені законом строки розглянути його запит на інформацію від 17.12.2018 №1;

- вжити заходів щодо належної організації роботи відділу звернень громадян (в разі наявності) ПАТ «Платинум Банк»;

- провести службове розслідування за фактом протиправної бездіяльності щодо ненадання відповіді на його інформаційний запит від 17.12.2018 №1. За результатами службового розслідування притягнути винних до відповідальності;

- надати відповідь на кожний пункт скарги окремо;

- скаргу розглянути в присутності представника скаржника - Калька Д.О., про що повідомити останнього засобами поштового зв`язку за адресою: АДРЕСА_1 та за телефоном НОМЕР_1 .

Листом від 25.04.2019 №60-02/1408-Л ПАТ «Платинум Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк» Грошова С.В. повідомив позивача про наслідки розгляд його скарги. Розгляд відбувся за відсутності представника позивача.

Уважаючи такі дії ПАТ «Платинум Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк» Грошової Світлани Василівни протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Однак, суд дійшов висновку, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, що зумовлює необхідність закриття провадження у даній адміністративній справі з наступних підстав.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі також - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі також - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України»).

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Юрисдикційність конкретного спору чи категорії спорів може бути прямо визначена в законі.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

У рішенні від 22.12.2009 у справі «Безимянная проти Росії» ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

У статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04.12.1995 у справі «Белле проти Франції»).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами. Зокрема у рішенні від 09.12.2010 у справі «Буланов та Купчик проти України» ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. При цьому ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (пункти 27, 28, 38-40 рішення). У рішенні від 01.12.2011 у справі «Андрієвська проти України» ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (пункти 13, 14, 23, 25, 26 рішення). У рішенні від 17.01.2013 року у справі «Мосендз проти України» ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (пункти 116, 119, 122-125 рішення). У рішенні від 21.12.2017 у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07) ЄСПЛ зробив висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (пункти 13, 18, 24 рішення).

Як вбачається з матеріалів справи, не погоджуючись з вказаними діями ПАТ «Платинум Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк» Грошової Світлани Василівни, позивач звернувся до суду з позовом до названого банку та уповноваженої особи.

Проте у позовній заяві позивач не викладає своїх міркувань, з яких він виходив, подаючи цей позов до адміністративного суду в порядку адміністративного судочинства.

У частині першій статті 19 Цивільного процесуального кодексу України зазначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Під час вирішення питання щодо можливості розгляду справи в порядку цивільного судочинства необхідно керуватися завданнями, передбаченими у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових правовідносин, одним із суб`єктів яких є фізична особа.

При цьому, суди повинні керуватися принципом правової визначеності і не допускати наявності провадження, а отже, і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета, але судами різних юрисдикцій.

Згідно із частиною першою статті 1 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені у статті 16 ЦК України. Зі змісту частини третьої цієї статті вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-третє, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства відповідно) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Абзацом 2 пункту 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що у цьому Кодексі термін публічно - правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Під суб`єктом владних повноважень розуміється орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частиною четвертою статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Наведене в сукупності свідчить, що публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Крім того, пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Тобто, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Вирішуючи питання чи є цей спір публічно-правовим, необхідно, передусім, встановити чи є визначені позивачем відповідачі у даній справі суб`єктами владних повноважень. При цьому важливе значення має також і сутність (характер) спірних правовідносин.

Відповідно до приписів статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк є юридичною особою, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

При цьому банки не наділені публічно-владними управлінськими функціями, а отже не належать до суб`єктів владних повноважень. У КАС України відсутні положення, відповідно до яких банки можуть бути відповідачами в адміністративній справі.

Отже, ПАТ «Платинум Банк», визначений позивачем одним із відповідачем, не є суб`єктом владних повноважень і не може бути відповідачем в даній адміністративній справі.

У статті 2 вказаного Закону термін «ліквідація банку» вживається у такому значенні - це процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до положень цього Закону та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно зі статтею 3 Закону «Про банки і банківську діяльність» цей Закон регулює відносини, що виникають під час заснування, реєстрації, діяльності, реорганізації та ліквідації банків.

У статтях 76 та 77 цього Закону вказано, що банк може бути ліквідований у разі відкликання НБУ банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією Фонду.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі також - Фонд) є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Пунктом 8 частини другої статті 4 вищевказаного Закону визначено, що на виконання свого основного завдання Фонд здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження всіх або частини активів і зобов`язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Пункт 8 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначає неплатоспроможний банк як банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України «Про банки і банківську діяльність».

За визначенням пункту 6 частини першої статті 2 вказаного Закону ліквідацією банку є

процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, а виконавча дирекція Фонду у цей же строк призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду), якій Фонд делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора. Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання (частини перша, третя, п`ята статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Частинами першою та другою статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Протягом 15 днів, але не пізніше строків, встановлених Фондом, керівники банку забезпечують передачу уповноваженій особі Фонду печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей банку, а також протягом трьох днів - передачу печаток і штампів бухгалтерської та іншої документації банку. У разі ухилення від виконання зазначених обов`язків винні особи несуть відповідальність відповідно до закону. На період тимчасової адміністрації усі структурні підрозділи, органи та посадові особи банку підпорядковуються у своїй діяльності Фонду та уповноваженій особі Фонду в межах повноважень, встановлених цим Законом та делегованих Фондом, і діють у визначених Фондом/уповноваженою особою Фонду межах та порядку.

При цьому відповідно до пункту 17 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії з забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Крім того, у частині другій статті 37 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» щодо повноважень уповноваженої особи Фонду зазначено, що Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень мають певні права. Уповноважена особа Фонду: 1) діє без довіреності від імені банку, що ліквідується; 2) звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю; 3) виконує організаційно-розпорядчі функції для реалізації процедури ліквідації банку; 4) здійснює повноваження Фонду, визначені цим Законом та делеговані їй Фондом; 5) звітує про результати своєї роботи перед виконавчою дирекцією Фонду.

Аналіз викладених правових норм дає підстави суду дійти висновку, що з моменту запровадження у банку тимчасової адміністрації Фонд набуває повноважень органів управління та контролю банку з метою реалізації покладених на нього чинним законодавством функцій. Уповноважена особа Фонду у правовідносинах з іншими особами виступає як представник Фонду у межах делегованих ним повноважень та представляє банк у межах делегованих Фондом повноважень.

Разом з тим банк, що ліквідується, зберігає свою правосуб`єктність юридичної особи та відповідного самостійного суб`єкта господарювання до завершення процедури його ліквідації та внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб - підприємців та громадських формувань, оскільки відповідно до частини другої статті 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення, а згідно з частиною третьою статті 53 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з моменту внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб?підприємців.

Зважаючи на вищевикладене, Фонд як юридична особа публічного права може бути суб`єктом як публічно-правових, так і приватноправових правовідносин. При цьому в приватноправових відносинах, якими є здійснення функцій органу управління банку, у якому запроваджено тимчасову адміністрацію, чи банку, який ліквідується, Фонд не здійснює функцій суб`єкта владних повноважень у розумінні статті 4 КАС України.

З дня прийняття Правлінням Національного банку України рішення від 23.02.2017 №95-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» та прийняття виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб рішення від 24.02.2017 №743 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Платинум Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації зазначеного банку з 24.02.2017 по 23.02.2019 включно та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк» Ірклієнка Юрія Петровича, якому делеговано всі повноваження ліквідатора цього банку, визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», така уповноважена особа Фонду здійснює управління названим банком.

У подальшому, управління ПАТ «Платинум Банк» з 12.10.2018 на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 08.10.2018 №2743 «Про зміну уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк», здійснювалося уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк» Грошову Світлану Василівну.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до частини четвертої статті 3 цього Закону скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Тобто громадяни вправі адресувати свої звернення як до суб`єктів владних повноважень, так і до суб`єктів господарювання та їх посадових осіб.

Зі змісту скарги позивача від 10.04.2019, адресованої ПАТ «Платинум Банк», вбачається, що викладені в ній вимоги стосувалися поновлення його прав та інтересів, порушених у зв`язку з неналежним розглядом його інформаційного запиту про надання інформації, яка стосується укладеного між ним та названим банком іпотечного договору від 16.07.2007 №3.07071396, а саме надання копії рішення банку щодо можливості продажу права вимоги за цим договором, копії вимоги банку про дострокове погашення боргу за цим договором і розрахунку боргу за цим договором. Тобто скарга стосується безпосередньо питань діяльності названого вище банку

Аналіз наведених вище норм законодавства України в сукупності з викладеними обставинами дозволяє суду дійти висновку про те, що у правовідносинах щодо розгляду скарги позивача від 10.04.2019 уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк» Грошова Світлана Василівна діяла лише як представник ПАТ «Платинум Банк», не здійснюючи при цьому жодних владних повноважень щодо позивача.

Відтак, ні ПАТ «Платинум Банк», ні уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк» Грошова Світлана Василівна, визначені позивачем відповідачами у даному спорі, не є суб`єктами владних повноважень у спірних правовідносинах.

Крім того, з огляду на викладені вище обставини вбачається, що позивач звернувся до суду за захистом порушеного права, що виникло із цивільних відносин, а саме внаслідок неналежного розгляду його скарги у зв`язку з ненаданням відповіді на інформаційний запит, який, у свою чергу, стосується його цивільних прав, що виникли внаслідок укладення з ПАТ «Платинум Банк» іпотечного договору від 16.07.2007 №3.07071396.

Отже, спір у даній справі не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративного суду, має приватно-правовий характер і підлягає судовому розгляду в порядку цивільного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошували на тому, що вирішуючи питання про віднесення спору за участі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб або уповноважених осіб Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до юрисдикції адміністративного суду, слід враховувати не лише суб`єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.

Так, в постановах від 07.11.2018 у справі №757/56680/16-ц, від 18.04.2018 у справі №826/7532/16, від 05.06.2018 у справі №297/654/16-ц та від 29.08.2018 у справі №127/10129/17 Велика Палата Верховного Суду викладала свої висновки про необхідність розгляду в порядку цивільного судочинства спорів за участі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб або уповноважених осіб Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у разі їх приватно-правового характеру.

При цьому у цивільній справі №757/56680/16-ц, яка переглядалася Великою Палатою Верховного Суду, однією із позовних вимог була вимога позивача про визнання протиправною бездіяльності уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію відповідного банку у зв`язку з ненаданням інформації за запитами.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Ураховуючи, що відповідачі у даній не справі не є суб`єктами владних повноважень і спір у справі не має що спір між сторонами у справі виник не у зв`язку з виконанням або невиконанням ними публічно-владних управлінських функцій, має приватно-правовий характер, а тому не віднесений до юрисдикції адміністративного суду, провадження у даній справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України.

При цьому позивач має право звернутися з указаним позовом до відповідного місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що повторне звернення до Окружного адміністративного суду міста Києва зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Частиною другою статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази понесення позивачем витрат на сплату судового збору, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для вирішення питання щодо їх повернення.

Керуючись ст. 238, 239, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У Х В А Л И В:

Закрити провадження У справі №761/22731/19 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» та до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Платинум Банк» Грошової Світлани Василівни про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.

Ухвала набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені статтею 256 КАС України з моменту її підписання та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені статтями 293-297 цього Кодексу з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Суддя А.С. Мазур