Справа № 160/10272/20
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2021-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

31 травня 2021 року м. Дніпросправа № 160/10272/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,

розглянувши в порядку

письмового провадження

в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2020 року (головуючий суддя Ільков В.В.) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області (далі Відповідач) в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, викладене у листі від 27.02.2020 року №1927-2743/С-02/8-0400/20 про відмову у підвищенні розміру моєї пенсії за віком на 20 відсотків відповідно до вимог частини третьої статті 29 Закону №1058-ІV і виплаті грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій згідно пункту 7-1 розділу;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити підвищення розміру моєї пенсії за віком на 20 відсотків відповідно до вимог частини третьої ст. 29 Закону № 1058-ІV з 10.05.2019 року та виплату різниці між перерахованим і фактично отриманим розміром пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити виплату грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій згідно пункту 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В обґрунтування адміністративного позову Позивач, зокрема, зазначив, що згідно положень ст.7 Закону № 1788-ХІІ звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком та по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу особою на час звернення за пенсією чи ні.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено (а.с.150-153).

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції, зокрема, зазначив, що оскільки Позивач уже отримувала пенсію по інвалідності за загальним захворюванням, яка з 01.01.2004 року була призначена за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно, у травні 2019 року Позивачу не було вперше призначено пенсію за віком, а здійснено лише переведення з одного виду на інший у межах одного Закону № 1058-ІV, що, у свою чергу, унеможливлює проведення підвищення розміру пенсії за віком на 20 відсотків згідно до ч.3 ст. 29 Закону № 1058-1V.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі Позивач, із посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема, тим, що закон пов`язує набуття особою права на підвищення розміру пенсії відповідно до частини 3 статті 29 Закону України №1058-IV, саме з моментом більш пізнього виходу на пенсію за віком. Позивач вказує, що у нього наявне таке право, оскільки пенсія за віком відповідно до Закону №1058-IV була призначена у віці 59 років, тобто на 4 роки пізніше. Також Позивач зазначає, що оскільки на день звернення до Відповідача із заявою про призначення пенсії за віком він не отримував будь-яку пенсію, призначену відповідно до Закону України №1058-IV, досягла пенсійного віку та працювала на посаді, робота на якій дає право на призначення пенсії за вислугу років та має стаж роботи на відповідних посадах більше 30 років, вона має право на отримання грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що до переведення Позивача на пенсію за віком ОСОБА_1 призначалась та виплачувалась пенсія по інвалідності за загальним захворюванням в рамках одного Закону №1058-IV, що позбавляє останню права на отримання грошової допомоги на підставі пункту 7-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено, що починаючи з 16.11.2000 року Позивач отримувала пенсію по інвалідності за загальним захворюванням відповідно до положень Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Позивач починаючи з листопада 2000 року по квітень 2019 року отримувала пенсію по інвалідності за загальним захворюванням, яка з 01.01.2004 року була призначена за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З 10.05.2019 року Позивача було переведено на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У лютому 2020 року Позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою від 18.02.2020 року, у якій просила Пенсійний фонд здійснити підвищення розміру пенсії за віком на 20 відсотків відповідно до ч.3 ст. 29 Закону № 1058-ІV, а також здійснити виплату грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій.

Листом від 27.02.2020 року за №1927-2743/С-02/8-0400/20 Пенсійний фонд повідомив Позивачу про отримання нею з 16.11.2000 року пенсії по інвалідності за загальним захворюванням, у зв`язку з чим, на їх думку, у Позивача відсутнє право на підвищення розміру пенсії за віком на 20 відсотків та виплату грошової допомоги у розмірі десяти пенсій станом на день призначення пенсії за віком.

На думку Позивача, таке рішення Пенсійного фонду, оформлене листом, про відмову у підвищенні розміру пенсії за віком на 20 відсотків відповідно до ч.3 ст. 29 Закону №1058-ІV та у виплаті грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій є протиправним, незаконним та не ґрунтується на нормах закону, у зв`язку із чим Позивач звернулася до суду із цією позовною заявою захистом своїх порушених прав на належне соціальне забезпечення.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

За приписами пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та механізм її виплати визначає Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року №1191 (далі Порядок).

Пунктом 5 Порядку встановлено, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Відповідно до пункту 7 Порядку, виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.

Таким чином, право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального стажу (від 25 до 30 років) роботи на певних, визначених законодавством, посадах й вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної або комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» будь-якого іншого виду пенсії.

Аналіз пункту 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та пункту 5 Порядку обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати дає підстави для висновку, що умовою наявності права на отримання вказаної грошової допомоги є не відсутність факту отримання особою будь-якого іншого виду пенсії на момент виходу на пенсію за віком, а відсутність такого факту до моменту виходу на цю пенсію, тобто в будь-який момент до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону. При цьому законодавство не ставить право особи на отримання такої допомоги в залежність від розміру або тривалості отримання нею пенсії та часу її призначення, якщо такі обставини мали місце до виходу на пенсію за віком.

За змістом вказаної норми отримання вказаної грошової допомоги визначене законодавцем як заохочувальний захід щодо осіб, які, отримавши право на призначення пенсії, виявили бажання працювати та одержувати пенсію з більш пізнього віку, тобто фактично відтермінували реалізацію права виходу на пенсію.

Умовами призначення грошової допомоги є сукупність умов: досягнення пенсійного віку, праця у закладах та установах державної та комунальної форми власності, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону № 1788-ХІІ, наявність страхового стажу (для жінок - 30 років) на таких посадах, не отримання на час призначення пенсії за віком будь-якої пенсії.

Дослідивши матеріли справи встановлено, що починаючи з 16.11.2000 року Позивачу була призначена пенсія по інвалідності за загальним захворюванням відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Починаючи з листопада 2000 року по квітень 2019 року Позивач отримувала пенсію по інвалідності за загальним захворюванням, яка з 01.01.2004 року була призначена за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З 10.05.2019 року, за заявою Позивача, її було переведено на пенсію за віком відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до положень ч.3 ст. 29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» жінкам, які народилися у період по 31 грудня 1961 року, після виходу на пенсію встановлюється підвищення розміру пенсії, обчисленого відповідно до статті 27 цього Закону, в розмірі 2,5 відсотка за кожні шість місяців більш пізнього виходу на пенсію, починаючи з 55 років до досягнення ними 60-річного віку, за умови, що до цього їм не призначалася будь-яка пенсія.

Таким чином, оскільки Позивач уже отримувала пенсію по інвалідності за загальним захворюванням, яка з 01.01.2004 року була призначена за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно, у травні 2019 року Позивачу не було вперше призначено пенсію за віком, а здійснено лише переведення з одного виду на інший у межах одного Закону № 1058-ІV, що, у свою чергу, унеможливлює проведення підвищення розміру пенсії за віком на 20 відсотків згідно до ч.3 ст. 29 Закону № 1058-1V.

Окрім цього, наведені вище підстави позбавляють Позивача права на отримання грошової допомоги на підставі пункту 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV.

Таким чином, слід дійти висновку про правомірність дій Відповідача з відмови у призначенні Позивачу грошової допомоги, передбаченої пунктом 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах суду від 27.11.2018 року у справі №328/1619/17 (2-а/328/80/17), від 22.02.2018 року у справі №310/3774/17, від 11.07.2019 року у справі №350/294/16-а, від 02.03.2020 року у справі №175/4084/16-а (2-а/175/86/16), від 28.04.2020 року у справі №678/941/17.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про відмову у задоволенні адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 06 листопада 2020 року необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2020 року у справі №160/10272/20 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов