Справа № 640/3807/20
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2021-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3807/20 Головуючий у 1 інстанції: Балась Т.П.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Кобаля М.І.

Коротких А.Ю.

За участю секретаря Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно статті 229 КАС України, адміністративну справу за апеляційною скаргою Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області № 76 від 12.02.2020 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт посилається на загальну ситуацію в країні його походження - Російській Федерації та вказує на переслідування громадян через релігійні переконання, зокрема, переслідування мусульман.

18 травня 2021 року електронною поштою до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 має громадянство Російської Федерації, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у Республіці Таджикистан, місто Душанбе, за національністю - таджик, за віросповіданням - іслам (суніт), одружений, дружина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Документи, що посвідчують особу у матеріалах справи відсутні. До України прибув 08.08.2017 поїздом з м. Брянськ, місце перетину кордону - Чернігів. За отриманням захисту на території України звертався вдруге.

21 вересня 2017 року Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 вперше звернувся до Управління Державної міграційної служби України у Київській області із заявою - анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 2017KYIV0127.

З вказаної заяви вбачається, що Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 був змушений залишити Російську Федерацію з національних та релігійних причин, оскільки, він є етнічним таджиком, а також, віруючим мусульманином. У разі повернення до Російської Федерації переслідування з боку влади посиляться, так як влада Російської Федерації контролює та переслідує тих, хто відмовляється з ними співпрацювати та, зокрема, чинить утиск національних меншин у Російській Федерації.

06 липня 2018 року посадовими особами Відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління Державної міграційної служби України у Київській області складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2017KYIV0127, яким рекомендовано ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 .

15 серпня 2018 року посадовими особами Відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління Державної міграційної служби України у Київській області складено додаток до висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2017KYIV0127, яким за результатами повторного розгляду матеріалів особової справи заявника, з урахуванням рекомендацій ДСІОБГ ДМС, рекомендовано ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 .

22 жовтня 2018 року ДМС України прийнято рішення №384-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 .

16 квітня 2019 року Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати зазначене рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 жовтня 2019 року у справі №640/6648/19, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року, відмовлено у задоволенні адміністративного позову. Тобто, рішенням суду визнано законною відмову Державної міграційної служби України у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

26 грудня 2019 року Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду Громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 відмовлено у відкритті касаційного провадження з огляду на те, що касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

При розгляді адміністративної справи № 640/6648/19 судом першої інстанції встановлено, що під час перебування в країні своєї громадянської належності, Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, з наданої Громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 інформації разом з інформацією по країні громадянської належності не підтвердилась наявність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної та невибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Також, судом при розгляді адміністративної справи № 640/6648/19 не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 нелюдського поводження або катування у разі повернення до Російської Федерації.

Під час розгляду попередньої заяви Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 від 21 вересня 2017 року судом у справі № 640/6648/19 встановлено, що позивач не надав до справи документи, які б підтвердили його відмову від громадянства Таджикистану та усі наявні докази та інформацію про країни громадянської належності. Також, доведено, що позивач безперешкодно може користуватися захистом однієї з цих країн, а саме, захистом Таджикистану. Водночас, позивачем не доведені реальні підстави для побоювань за своє життя, здоров`я та безпеку в разі повернення до Таджикистану.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду при розгляді апеляційної скарги Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.10.2019 р. №640/6648/19 дійшла висновку, що Державною міграційною службою України, де розглядалась заява Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 було належним чином проаналізовано всі подані ним відомості про його особу та причини звернення за захистом, і на підставі ч. 6 ст. 8 Закону прийнято правомірне рішення №384-18 від 22 жовтня 2018 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судове рішення у справі № 640/6648/19 набрало законної сили 05 грудня 2019 року.

23 січня 2020 року Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся повторно із заявою № 2020KYIV0014 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, вказавши, що у нього з`явились нововиявлені обставини щодо підстав визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У вищевказаній заяві позивач повідомляє, що в період його перебування в Україні, до його батьків, які знаходяться на території Російської Федерації, а саме в м. Москва, приходили співробітники ФСБ та проводили допит з приводу його місцезнаходження. Зважаючи на дані обставини, позивач має побоювання, що він досі перебуває у розшуку.

Наказом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 12 лютого 2020 року № 76 на підставі Висновку головного спеціаліста сектору централізованого прийому та первинної обробки заяв шукачів захисту відділу з питань шукачів захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 12 лютого 2020 року та, відповідно до частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

12 лютого 2020 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області сформовано повідомлення №51 про відмову Громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з очевидною необґрунтованістю заяви, а саме, через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання щодо смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 отримав вказані документи 14.02.2020 року, про що міститься особиста розписка у матеріалах повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №51 про відмову Громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із зазначеною відмовою, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового Захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон №3671-VI) визначено порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року також сформульовано поняття «біженець», під яким розуміють особу, що внаслідок подій, які відбулися до 01 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання у результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї унаслідок таких побоювань.

За приписами частини другої статті 1 Протоколу щодо статусу біженців від 04 жовтня 1967 року для цілей цього Протоколу термін «біженець», за винятком випадків, щодо застосування пункту 3 цієї статті, означає будь-яку особу, яка підпадає під визначення статті 1 Конвенції з вилученням слів «в результаті подій, які сталися до 01 січня 1951 року...» та слів «...внаслідок таких подій» у статті 1A (2).

У відповідності до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Положеннями частини 1 статті 5 Закону №3671-VI закріплено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини 2 статті 5 Закону №3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Приписами статті 6 Закону №3671-VI передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

В силу частини 1 статті 7 Закону № 3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону №3671-VI, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини 1 статті 8 Закону № 3671-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Нормами частини 4 статті 8 Закону №3671-VI визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

У відповідності до частини 6 статті 8 Закону №3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Приписами ч. 1 ст. 9 Закону № 3671-VI закріплено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Як вбачається з матеріалів справи, Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно із заявою від 23 січня 2020 року № 2020KYIV0014 про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 30).

У вищевказаній заяві позивач зазначив, що у нього з`явились нововиявлені обставини щодо підстав визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, повідомив, що, в період його перебування в Україні, до його батьків, які знаходяться на території Російської Федерації, а саме в м. Москва, приходили співробітники ФСБ та проводили допит з приводу його місцезнаходження. Зважаючи на дані обставини, позивач має побоювання, що він досі перебуває у розшуку.

Наказом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 12 лютого 2020 року № 76 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 61).

Підставою для прийняття оскаржуваного рішення став Висновок головного спеціаліста сектору централізованого прийому та первинної обробки заяв шукачів захисту відділу з питань шукачів захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 12 лютого 2020 року (а.с. 55 звор. - 60).

Матеріали справи свідчать, що під час проведення співбесіди від 07 лютого 2020 року позивач повідомив, що в кінці 2004 року переїхав з Таджикистану в Росію, проживав у м. Москва, був різноробочим, у 2016 році переїхав у м. Краснодар. Стверджував, що був змушений покинути країну громадянської належності - Російську Федерацію через те, що був викрадений співробітниками ФСБ, які вимагали від нього співпрацювати із ними, що під час викрадення до нього застосовували тортури у вигляді електричного струму та погрожували "повісити кримінальну справу на нього та його дружину". Повідомив, що під вартою його протримали 33 дні та за допомогою адвоката його звільнили, після чого ним було прийняте рішення покинути Російську Федерацію разом із вагітною дружиною (а.с. 40-44).

При цьому, на запитання стосовно надання доказів застосування тортур, позивач відповів, що таких доказів немає, як і немає доказів того, що його було викрадено ФСБ.

Як вбачається з Протоколу співбесіди від 11 лютого 2020 року 2020KYIV0014, позивач надав три відео, які були відзняті його дружиною на пропускному пункті "Суземка", коли вони мали намір вперше покинути територію Російської Федерації. Позивач повідомив, що о другій чи третій годині ночі його разом з дружиною прикордонники Російської Федерації зняли з потяга "Москва-Київ" та тримали на вокзалі до ранку. Після цього, до позивача підійшов чоловік у цивільному і відвів його в кабінет, де знаходились представники ФСБ. Далі було проведено допит протягом 2-3 годин, де позивача питали про його маршрут і погрожували, що якщо він ще раз намагатиметься покинути країну його разом з дружиною посадять до в`язниці. Позивач стверджує, що працівники ФСБ вимагали від нього, щоб він надавав незаконні показання проти людей, які були начебто причетні до ІДІЛ (а.с. 48-50).

У Висновку щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту від 12 лютого 2020 року зазначено про відсутність індивідуальної загрози у Російській Федерації для нього, у зв`язку з повідомленими ним причинами побоювань.

Також, відповідачем вказано, що задокументовані докази наявності переслідувань в країні громадянської належності за ознаками, передбаченими Конвенцією про статус біженців від 1951 року та Протоколу про статус біженців від 1967 року, у ОСОБА_1 відсутні.

З даного приводу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно пункту 37 Настанов із процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Настанови) для надання статусу біженця, у першу чергу, є важливою оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Пункти 45, 66 Настанов із процедур і критеріїв визначення статусу біженця передбачають, що особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб уважатися біженцем, особа повинна надати докази повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

З огляду на зазначене, при зверненні із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник повинен не лише посилатися на ситуацію, яка склалася у країні походження, а й вказати переконливі причини, чому він особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 10 липня 2020 року у справі № 826/5952/16 зазначив наступне: «…у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень».

Щодо посилання апелянта на загальну ситуацію в країні його походження - Російській Федерації, зокрема, апелянт вказує на переслідування громадян через релігійні переконання, а саме, переслідування мусульман, слід вказати наступне.

Колегія суддів зазначає, що посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 06 вересня 2019 року у справі № 826/15903/16.

При цьому, для вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні бути наявні передбачені законодавством підстави саме щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

З аналізу викладеного, можна зробити висновок, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань не є обґрунтованими, за відсутності фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Посадові особи Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, оцінюючи доводи позивача в частині нововиявлених обставин, дослідили інформацію та встановили, що до матеріалів справи позивачем не надано жодних підтверджень проведення допиту його матері: повістка виклику на допит, протокол допиту чи інших документів, тому, цей матеріальний елемент не був прийнятий, як нововиявлена обставина звернення за захистом в Україні.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів зазначає, що, в силу вищевказаної норми, встановлені судом обставини та факти у рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 жовтня 2019 року у справі №640/6648/19, яке набрало законної сили 05 грудня 2019 року, мають преюдиційний характер та не потребують доказування.

Як вірно вказано судом першої інстанції, твердження позивача стосовно можливого політичного, релігійного переслідування не беруться судом до уваги, з огляду на їх спростування судовим рішенням у справі №640/6648/19.

Також, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що позивач повідомив в якості нововиявлених обставин інформацію стосовно допиту його матері, однак, причинно-наслідкового зв`язку між вказаними обставинами та їх наслідками для позивача судом не встановлено. Власні побоювання стати жертвою переслідувань позивач обґрунтовує лише власними припущеннями.

Вищевказане свідчить про відсутність конкретних підстав, через які Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 не може повернутися до країни громадянської належності, так як, позивач не навів дійсних фактів, які б давали підстави вважати, що відносно нього є реальні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Оскільки, в повторній заяві позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відсутні обґрунтовані посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо повернення до країни свого походження, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заява позивача є необґрунтованою та не містить підстав для надання захисту в Україні.

З огляду на зазначене, рішення відповідача про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованим та таким, яке повністю відповідає нормам діючого законодавства, що регулюють спірні правовідносини.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 229, 243, 288, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Кобаль М.І.

Коротких А.Ю.

Повний текст постанови виготовлено 01.06.2021 р