Справа № 460/3505/20
Суддя: Д.П. Зозуля
Дата ухвалення: 2021-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

26 травня 2021 року м. Рівне №460/3505/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зозулі Д.П. за участю секретаря судового засідання Минько Н.З. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Жуковський О.В.,

відповідача: представник Форет М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доГоловного управління ДПС у Рівненській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги, -
В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області (далі - ГУ ДПС у Рівненській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень рішень від 31.01.2020 № 000753304, № , № , № , № , № , № , вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 31.01.2020 р. № Ф-03, рішення № від 31.01.2020.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ГУ ДПС у Рівненській області зробив безпідставні висновки в акті перевірки про заниження у періоді перевірки оподаткованого доходу, ігноруючи прямі норми та приписи чинного законодавства та первинні документи. Так, позивач вказує, що до витрат, які враховуються при визначенні чистого оподатковуваного доходу фізичної особи-підприємця, включаються безпосередньо пов`язані з отриманням доходів витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності такої особи. Так, позивач зазначає, що норми Податкового кодексу України (далі - ПК України) не містять поняття як "понаднормове" використання палива, не зобов`язують платників визначати понаднормові витрати палива, при цьому не обмежують права підприємця включати повністю вартість палива до складу його витрат. Таким чином, позивач, як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування, має право включити до складу витрат вартість використаних пально-мастильних матеріалів, які є документально підтвердженими та пов`язані з провадженням господарської діяльності. Крім того, ФОП ОСОБА_1 зазначає, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, згідно пп. 177.4.2 п. 177.4 ст. 177 ПК України належать, зокрема, витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін. На підтвердження виконання договору про надання бухгалтерських послуг позивачем було подано до перевірки документи, які було досліджено відповідачем, а саме: договори про надання бухгалтерських послуг за 2016-2018 роки, акти здачі-приймання робіт (наданих послуг) за 2016-2018 роки, які містять деталізовану інформацію про фактично надані послуги, їх обсяг та характер, квитанції до прибуткових касових ордерів за 2016-2018 роки. Позивач зазначає, що надані для перевірки акти приймання-здачі робіт (надання послуг) за договором про надання послуг містять, зокрема, одиницю виміру господарської операції (бухгалтерські послуги), вартість одиниці виміру (гривня), обсяг наданих послуг (у вартісному виразі), прізвища відповідальних осіб, що дає змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Доказів порушень відображення вищевказаних господарських операцій з надання бухгалтерських послуг в податковому обліку позивача акт перевірки не містить. В ході перевірки відповідачем жодних питань та зауважень з приводу правильності складення та повноти означених документів не виникало, будь-які відомості щодо недоліків цих документів в акті перевірки від 20.12.2019 року відсутні. Таким чином, позивач вважає, що складені на виконання договорів про надання бухгалтерських послуг акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) є первинними в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» і в сукупності з наведеними вище іншими документами є достатніми доказами для підтвердження реальності господарських операцій з надання бухгалтерських послуг та їх зв`язку з господарською діяльністю позивача. Також, позивач зазначає, що з метою обґрунтування своїх висновків відповідач замість дотримання приписів п. 44.1 ст. 44, п. 81.1 та п. 83.1 ст. 83 ПК України щодо документального обґрунтування висновків, з одного боку, обмежився лише сумнівними припущеннями операцій, пов`язаних чи то не пов`язаних з господарською діяльністю позивача, з іншого боку, здійснив донарахування з перевищенням повноважень, ігноруючи прямі норми і приписи чинного законодавства, а також на власний розсуд довільно трактував наявні та відсутні документальні докази, які слугували йому при визначенні об`єкта оподаткування в періоді перевірки. Враховуючи наведене, відповідач здійснив помилкове та необґрунтоване донарахування податку на додану вартість за лютий 2016 рік на суму 1 741,00 грн., за грудень 2017 рік на суму 2 105,00 грн., за грудень 2018 рік на суму 903,00 грн. як і вказівку на необхідність реєстрації податкових накладних на зазначені суми в ЄДРПП. З огляду на наведене, ФОП ОСОБА_1 не погоджується з висновками, вказаними в акті перевірки № 613/17-00-33-04/ НОМЕР_1 від 20.12.2019 так як вони не є документально обґрунтованими та носять суперечливих характер, а прийняті на рішення мають бути визнанні протиправними та скасованими з наведених причин.

Ухвалою судді від 25.05.2020 позовна заява була залишена без руху. Позивачу встановлювався строк для усунення недоліків. У вказаний строк позивач допущені недоліки усунув.

Ухвалою суду від 06.07.2020 визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено ФОП ОСОБА_1 строк звернення до суду, прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, встановлено відповідачу строк для подання до суду відзиву на позов та призначено підготовче засідання.

Відповідачем, у строк встановлений судом, подано відзив на позовну заяву з додатками. В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначає, що відповідно оспорюванні вимога, рішення та податкові повідомлення-рішення є правомірними та такими, що прийняті в межах повноважень, наданих чинним законодавством, з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Враховуючи викладене, просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою суду від 29.07.2020, у зв`язку із обґрунтованим клопотанням позивача, відкладено підготовче засідання до 30.09.2020.

Ухвалою суду від 06.10.2020, у зв`язку із щорічною відпусткою головуючого судді, відкладено підготовче засідання із 30.09.2020 до 02.11.2020.

Ухвалою суду від 02.11.2020, у зв`язку із обґрунтованим клопотанням позивача, відкладено підготовче засідання до 25.11.2020.

У зв`язку із щорічною відпусткою головуючого судді, підготовче засідання перенесено із 25.11.2020 до 28.12.2020.

Ухвалою суду від 28.12.2020 закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті на 10.02.2021.

Протокольною ухвалою суду від 10.02.2021, оголошено перерву у судовому засіданні до 17.03.2021.

У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді розгляд справи 17.03.2021 не відбувся та був перенесений на 26.04.2021.

Протокольною ухвалою суду від 26.04.2021 оголошено перерву у судовому засіданні до 26.05.2021.

В судовому засіданні 26.05.2021 представник позивача, з мотивів наведених у позовній заяві, адміністративний позов підтримав та просив задовольнити його повністю.

В судовому засіданні 26.05.2021 представник відповідача, з підстав зазначених у відзиві на адміністративний позов та додаткових поясненнях, просила в задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні 26.05.2021 було проголошено вступну та резолютивну частину ухваленого рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суду слід зазначити наступне.

Як встановлено під час судового розгляду справи, починаючи з 23.06.2000, позивач ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою-підприємцем; код основного виду діяльності: 47.78 - Роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах.

Позивач здійснював оподаткування одержаних доходів від провадження господарської діяльності з 01.01.2016 по 31.12.2018 на загальній системі оподаткування та був платником ПДФО, податку на додану вартість /ПДВ/, єдиного соціального внеску та військового збору.

Відповідно до вимог ст. 20 розділу І, ст. 75, ст. 77, ст. 82 глави 8 розділу ІІ Податкового кодексу України (далі - ПК України), на підставі наказу Головного управління ДПС у Рівненській області від 12.12.2019 року № 582, проведена документальна планова виїзна перевірка фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період 01.01.2016 по 31.12.2018, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 по 31.12.2018 та правильності нарахування обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 по 31.12.2018 за наслідками якої складено акт № 613/17-00-33-04/ НОМЕР_2 від 20.12.2019 року (далі - акт перевірки від 20.12.2019).

Актом перевірки від 20.12.2019 встановлено:

- донарахування податку на доходи фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю за 2016 рік у сумі 46 116,75 грн., за 2017 рік у сумі 54 814,68 грн., за 2018 рік у сумі 40 772,25 грн.;

- донарахування військового збору за 2016 рік у сумі 3 843,06 грн., за 2017 рік у сумі 4 567,89 грн. за 2018 рік у сумі 3 397,69 грн.;

- донарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2016 рік у сумі 56 364,92 грн., за 2017 рік у сумі 66 995,72 грн. за 2018 рік у сумі 49 832,75 грн.;

- встановлено заниження податкових зобов`язань податку на додану вартість за лютий 2016 рік на суму 1 741,00 грн., за грудень 2017 рік на суму 2 105,00 грн., за грудень 2018 рік на суму 903,00 грн.;

- встановлено, що не зареєстровано податкові накладні в ЄДРПП на суму 4 749,00 грн., в т.ч. за лютий 2016 рік на суму 1 741,00 грн., за грудень 2017 рік на суму 2 105,00 грн., за грудень 2018 рік на суму 903,00 грн.;

- встановлено подання податкового розрахунку за ф. № 1ДФ за ІV квартал 2016 року та за ІV квартал 2018 року з недостовірними відомостями;

- встановлено ненадання та незабезпечення платником податку зберігання документів з питань обчислення й сплати податків і зборів;

- неповідомлення про об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, за ф. № 20-ОПП.

На підставі висновків акту перевірки від 20.12.2019 прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 31.01.2020 № , № , № , № , № , № , № , рішення № від 31.01.2020, податкова вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-03 від 30.01.2020.

Не погодившись з правомірністю зазначених податкових повідомлень-рішень, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Так, щодо позовних вимог в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 31.01.2020 № , № , рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 30.01.2020 та податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-03 від 30.01.2020, то суду слід зазначити наступне.

Не є спірним і повністю визнаний сторонами той факт, що основним видом господарської діяльності позивача як суб`єкта підприємницької діяльності є 47.78 - Роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах.

Що стосується неприйняття до складу валових витрат позивача частини витрат на придбання паливо-мастильних матеріалів на загальну суму 23742,68 грн., а тому числі за 2016 -8704,17 грн., за 2017 -10526,01 грн., за 2018 - 4512,50 грн., які, на думку контролюючого органу, не використовувалися в господарській діяльності підприємця, то суду слід зазначити наступне.

Так, актом зафіксовано, а сторонами визнано, що у 2016-2018 роках позивачем до витрат віднесено вартість придбання паливо-мастильних матеріалів, а саме бензину Pulls 95 за 2016 рік на суму 8704,17 грн. та дизельне пальне (513 л.): за 2017 - на суму 10526,01 грн., за 2018 - на суму 4512,50 грн.

Висновки податкового органу про безпідставність віднесення платником податку до валових витрат вартості придбаних паливо-мастильних матеріалів ґрунтуються виключно на тому, що фізична особа - підприємець не має права включати до складу витрат видатки безпосередньо пов`язані з отриманням доходу, враховуючи дію пунктів 177.2, 177.4 ст.177 ПК України.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам в цій частині, суд зауважує на такому.

Порядок оподаткування доходів фізичних осіб - підприємців визначений ст. 177 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з п.177.2 ст.177 ПК України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Перелік витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності на загальній системі оподаткування визначено п. 177.4 ст. 177 ПК України.

До зазначених витрат, зокрема, належать:

витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат (пп.177.4.1 п.177.4 ст.177 ПК України);

інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в пп.177.4.1 - 177.4.3 п.177.4 ст.177 ПК України, до яких належать витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (пп.177.4.4 п.177.4 ст.177 ПК України).

Отже, фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування має право після одержання доходу, який безпосередньо пов`язаний з понесеними витратами від здійснення підприємницької діяльності, на підставі документально підтверджених первинних документів, зокрема угод, актів виконаних робіт (наданих послуг), товарно-транспортних накладних, розрахункових документів, тощо віднести до складу витрат виключно витрати, визначені п.177.4 ст.177 ПК України.

Так, відповідно до наявних в матеріалах справи видаткових накладних, товарно-транспортних накладних та подорожніх листів, позивачем здійснювалася доставка покупцям придбаних у нього товарно-матеріальних цінностей (невживаних товарів). Розрахунки за придбаний товар проводився у безготівковій формі.

Таким чином, вказані витрати безпосередньо пов`язані з отриманим доходом позивача та його господарською діяльністю.

Разом з тим, на підтвердження висновків контролюючого органу щодо віднесення витрат на придбання паливно-мастильних матеріалів до валових витрат позивача без отримання доходу від вказаної господарської операції до матеріалів справи відповідачем не долучено жодних даних обліку платника, що стали підставою для висновків контролюючого органу та можуть бути підставою для збільшення грошового зобов`язання контролюючим органом.

Відповідно до пп. 54.3.2 п. 54.3 ст. 54 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань, суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.

Пунктом 83.1 ст. 83 ПК України передбачено, що для посадових осіб контролюючих органів під час проведення перевірок підставами для висновків є:

- документи, визначені цим Кодексом;

- податкова інформація;

- експертні висновки;

- судові рішення;

- податкові консультації, інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на контролюючі органи.

Враховуючи наведене, контролюючий орган дійшов необґрунтованого, тобто без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, висновку та протиправно збільшив грошове зобов`язання з ПДФО за 2016-2018 роки на суму 23472,68 грн.

Оскільки обов`язок визначити суму грошового зобов`язання покладено ст. 54 ПК України на контролюючий орган, то суд не може перебирати на себе функції контролюючого органу в частині визначення реального грошового зобов`язання з ПДФО із даних господарських відносин ФОП ОСОБА_1 та приходить до висновку щодо визнання протиправними та скасування зазначених податкових повідомлень-рішень у відповідній частині.

Що стосується неприйняття до складу валових витрат позивача витрат понесених у зв`язку з наданням фізичній особі-підприємцю бухгалтерських послуг на загальну суму 763500,00 грн., які на думку контролюючого органу не використовувалися у господарській діяльності підприємця, то суду слід зазначити наступне.

Так, як зазначалося судом, пп. 177.4.4 п. 177.4 ст. 177 ПК України до складу інших витрат включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в пп. 177.4.1-177.4.3 п. 177.4, до яких, серед іншого, відносяться плата за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

За визначенням, наведеним у п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Вимоги до підтвердження даних, визначених позивачем у податковій звітності, встановлені ст. 44 ПК України, в якій зазначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

В свою чергу, частинами 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити:

назву документа (форми);

дату і місце складання;

назву підприємства, від імені якого складено документ;

зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Також у п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфінансів України від 24.05.95 № 88, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 05.06.95 за № 168/704, визначено, що первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

У період, що перевірявся позивач мав господарські взаємовідносини з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (виконавець) в межах укладених договорів про надання бухгалтерських послуг за період 2016-2018 роки.

За умовами вказаних договорів виконавець приймає на себе обов`язки надавати замовнику послуги з ведення бухгалтерського обліку, зокрема: відображення господарських операцій, проведених замовником за звітний місяць у реєстрах бухгалтерського обліку, складання фінансової та іншої звітності, розрахунок податків, зборів, внесків, що сплачуються замовником (п.п.1.1, 1.3. Договору).

Специфікацією до вказаних договорів, як додаток до договору, передбачено, що під веденням бухгалтерського обліку розуміється: оприбуткування товарів згідно накладних від постачальників, виписка видаткових накладних, реєстрація податкових накладних, проведення платежів та банківських виписок, звірка з контрагентами, подання декларації з ПДВ, подання річної звітності. Також в специфікації вказано, що всі операції проводяться виконавцем у власному приміщенні з використанням своєї оргтехніки та допоміжних матеріалів (канцтоварів).

Вартість послуг виконавця встановлена в договорі за кожний місяць (п. 2.1.) та фіксується в актах здавання-приймання наданих послуг (п.3.1.).

На підтвердження виконання означеного договору Позивачем було подано до перевірки документи, які було досліджено Відповідачем, а саме: Договори про надання бухгалтерських послуг за 2016-2018 роки, акти здачі-приймання робіт (наданих послуг) за 2016-2018 роки, які містять деталізовану інформацію про фактично надані послуги, їх обсяг та характер, квитанції до прибуткових касових ордерів за 2016-2018 роки.

Так, суду слід зазначити, що надані для перевірки та наявні у матеріалах справи докази: акти приймання-здачі робіт (надання послуг) за договором про надання послуг (як докази) містять, зокрема, одиницю виміру господарської операції (бухгалтерські послуги), вартість одиниці виміру (гривня), обсяг наданих послуг (у вартісному виразі), прізвища відповідальних осіб, що дає змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Доказів порушень відображення вищевказаних господарських операцій з надання бухгалтерських послуг в податковому обліку позивача акт перевірки не містить.

В ході перевірки відповідачем жодних питань та зауважень з приводу правильності складення та повноти означених документів не виникало, будь-які відомості щодо недоліків цих документів в акті перевірки від 20.12.2019 року відсутні.

Таким чином, суд дійшов висновку, що складені на виконання договорів про надання бухгалтерських послуг акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) є первинними в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» і в сукупності з наведеними вище іншими документами є достатніми доказами для підтвердження реальності господарських операцій з надання бухгалтерських послуг та їх зв`язку з господарською діяльністю позивача.

Крім того, норми глави 63 Цивільного кодексу України, якою врегульований такий вид зобов`язань як послуги, не встановлюють ніяких правил і вимог до форми та змісту документів, що складаються на виконання договору про надання послуг.

Приймаючи до уваги вимоги Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» до первинних документів, вбачається, що зміст та обсяг господарської операції визначають особи, які відповідають за здійснення господарської операції і правильність її оформлення. При цьому ці особи мають забезпечити розкриття змісту господарської операції та ідентифікацію активів, зобов`язань, доходів або витрат, з нею пов`язаних.

Таким чином, суд дійшов висновку, що розкриття суті бухгалтерських послуг підтверджується наданими для перевірки позивачем відповідними документами, а фактичне надання цих послуг підтверджується матеріалами перевірки. В даному випадку договори про надання бухгалтерських послуг, акти передачі-приймання бухгалтерських послуг і квитанції до прибуткових касових ордерів містять достатній обсяг обов`язкових реквізитів для встановлення часу складання документа, його назви, суті господарської операції, вартості послуг, та для ідентифікації осіб, які підписали вказані документи.

Крім того, враховуючи принцип свободи укладення договору, виходячи з правил ведення господарської діяльності, платник податків має право самостійно визначати обсяг робіт та послуг, який йому необхідний для забезпечення власної господарської діяльності; визначення необхідності та доцільності укладення суб`єктом господарювання певних договорів не належить до компетенції податкових органів.

Таким чином, фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування має право включити до складу витрат витрати з надання бухгалтерських послуг, які безпосередньо пов`язані з провадженням господарської діяльності та є документально підтвердженими, як і плата за розрахунково-касове обслуговування, яка не була врахована за результатами перевірки тощо.

Стосовно решти донарахувань суд відзначає, що відповідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Пунктом 3 ч. 11 ст.25 вказаного Закону передбачено, що за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Оскільки єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування нараховується на суми отриманих доходів від їх діяльності, що підлягає обкладенню ПДФО, тому нарахування позивачу грошового зобов`язання з єдиного соціального внеску, з врахуванням встановлених вище обставин щодо безпідставності збільшення позивачу сум грошового зобов`язання з ПДФО, є протиправним.

Відтак, вимога про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску є протиправними та підлягають скасуванню.

Крім того, відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Оскільки військовий збір нараховується на суми отриманих доходів, тому нарахування позивачу грошового зобов`язання з військового збору є безпідставним, із врахуванням встановлених обставин щодо протиправності збільшення позивачу сум грошового зобов`язання з ПДФО.

Таким чином, оцінюючи в сукупності вищевикладене, враховуючи підтвердження в судовому засіданні обставин, якими податковий орган обґрунтував свої твердження про порушення позивачем вимог п. 167.1 ст. 167, п.п. 177.1, 177.2, 177.4 ст.177 ПК України, пп. 1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.5 п.16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 11 ст. 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а відтак й покладених в основу прийнятих податкових повідомлень-рішень щодо збільшення сум грошових зобов`язань з ПДФО та військового збору, вимоги про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, заявлений позивачем позов є обґрунтованим, через що підлягає задоволенню в цій частині.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 31.01.2020, то суду слід зазначити наступне.

Так, згідно Акту перевірки від 29.12.2019 встановлено, що в періоді, який підлягав перевірці з 01.01.2016 по 31.12.2018 ФОП ОСОБА_1 використовував в господарській діяльності об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, а саме: нежитлове приміщення для офісу, загальною площею 50 кв. м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Абзацом 4 п. 63.3 ст. 63 Податкового кодексу України передбачено, що платник податків зобов`язаний стати на облік у відповідних контролюючих органах за основним та неосновним місцем обліку, повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючі органи за основним місцем обліку згідно з порядком обліку платників податків.

Відповідно до п. 1.2 Розділу І Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 № 1588 (в редакції наказу Міністерства фінансів України від 22.04.2014 № 462) (далі - Порядок № 1588) ведення обліку платників податків є одним із способів податкового контролю. Облік платників податків ведеться з метою створення умов для здійснення контролюючими органами контролю за правильністю нарахування, своєчасністю і повнотою сплати податків, нарахованих фінансових санкцій, дотримання податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Пунктами 8.1 та 8.2 розділу VIII Порядку № 1588 передбачено, що платник податків зобов`язаний повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючий орган за основним місцем обліку у порядку, встановленому цим розділом.

Об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (далі - об`єкти оподаткування), є майно та дії, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідними розділами Податкового кодексу України.

Тобто, у разі наявності у платника податків майна та дій, у зв`язку з якими у нього виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів, він зобов`язаний повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючий орган за основним місцем обліку.

Так, згідно Акту перевірки від 19.12.2019 ФОП ОСОБА_1 використовував в господарській діяльності офісне приміщення розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто позивач зобов`язаний повідомити про наявні об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючий орган за основним місцем обліку.

Відповідно до п. 8.4 розділу VІІІ Порядку № 1588 повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою № 20-ОПП подається протягом 10 робочих днів після їх реєстрації, створення чи відкриття до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків.

Разом з тим, позивачем доказів подання повідомлення за формою № 20-ОПП до контролюючого органу суду не надано.

Пунктом 117.1 ст. 117 Податкового кодексу України передбачено, що неподання у строки та у випадках, передбачених цим Кодексом, заяв або документів для взяття на облік у відповідному контролюючому органі, реєстрації змін місцезнаходження чи внесення інших змін до своїх облікових даних, неподання виправлених документів для взяття на облік чи внесення змін, подання з помилками чи у неповному обсязі, неподання відомостей стосовно осіб, відповідальних за ведення бухгалтерського обліку та/або складення податкової звітності, відповідно до вимог встановлених цим Кодексом, тягнуть за собою накладення штрафу на самозайнятих осіб у розмірі 170 гривень.

Таким чином, оцінюючи в сукупності вищевикладене, враховуючи підтвердження в судовому засіданні обставин, якими податковий орган обґрунтував свої твердження про порушення позивачем вимог п. 63.3 ст. 63 ПК України, п. 8.4 Розділу VІІІ Порядку № 1588, а відтак й покладених в основу прийнятого податкового повідомлення-рішення щодо застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів), заявлений позивачем позов є безпідставним, через що задоволенню в цій частині не підлягає.

Щодо позовних вимог у частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 31.01.2020 № та № , то суду слід зазначити наступне.

Так, згідно висновків Акту перевірки від 20.12.2019 контролюючим органом за період з 01.01.2016 по 31.12.2018 встановлено завищення ФОП ОСОБА_1 податкового кредиту та відповідно заниження грошових зобов`язань з ПДВ на загальну суму 4749,00 грн.

Так, проведеною перевіркою встановлено включення ФОП ОСОБА_1 до податкового кредиту декларацій з ПДВ (додаток 5) за звітні періоди лютий 2016 року, грудень 2017 року та грудень 2018 року податкових накладних на придбання бензину Pulls 95 та дизельного пального, що не використовувалися при здійсненні господарської діяльності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою-підприємцем; код основного виду діяльності: 47.78 - Роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах.

Відповідно до п. 189.1 ст. 189 Податкового кодексу України у разі здійснення операцій відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), а за товарами/послугами - виходячи з вартості їх придбання.

Підпунктом «г» п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України передбачено, що платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Так, оскільки паливо-мастильні матеріали придбані для доставки контрагентам реалізованих позивачем товарів, тобто використовуються в операціях, що є господарською діяльністю позивача, то ФОП ОСОБА_1 правомірно віднесено ПДВ на суму 4749,00 грн. до податкового кредиту, а висновки контролюючого органу, щодо зобов`язання позивача нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України зведену податкову накладну за товарами, є безпідставними.

Таким чином, оцінюючи в сукупності вищевикладене, враховуючи спростування в судовому засіданні обставин, якими податковий орган обґрунтував свої твердження про порушення позивачем вимог п. 189.1 ст. 189, пп. «г» п. 198.5 ст. 198 ПК України, а відтак й покладених в основу прийнятого податкового повідомлення-рішення від 31.01.2020 № щодо збільшення сум грошового зобов`язання з ПДВ на загальну суму 3008,00 грн. та за штрафними фінансовими санкціями на суму 752,00 грн., заявлений позивачем позов є обґрунтованим, через що підлягає до задоволення в цій частині.

Крім того, згідно із п. 201.10 ст. 201 ПК України реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків:

для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені;

для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені;

для розрахунків коригування, складених постачальником товарів/послуг до податкової накладної, що складена на отримувача - платника податку, в яких передбачається зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику, - протягом 15 календарних днів з дня отримання такого розрахунку коригування до податкової накладної отримувачем (покупцем).

У разі порушення таких строків застосовуються штрафні санкції згідно з цим Кодексом.

Пунктом 120-1.1 ст. 120-1 ПК України передбачено, що порушення платниками податку на додану вартість граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, для реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкової накладної, що не надається отримувачу (покупцю), складеної на постачання товарів/послуг для операцій: які звільнені від оподаткування або які оподатковуються за нульовою ставкою) тягне за собою накладення на платника податку на додану вартість, на якого відповідно до вимог статей 192 та 201 цього Кодексу покладено обов`язок щодо такої реєстрації, штрафу в розмірі 50 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації на 366 і більше календарних днів.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 необхідно було б скласти податкові накладні на суми податку, за якими були включені до складу податкового кредиту та не були використані в оподатковуваних операціях, у межах господарської діяльності і зареєструвати їх в ЄРПН. Оскільки суми податку, які були включені до складу податкового кредиту та були використані в оподатковуваних операціях, у межах господарської діяльності, то позивачем правомірно не було складено податкові накладні та не зареєстровано їх в ЄРПН.

Таким чином, оцінюючи в сукупності вищевикладене, враховуючи не підтвердження в судовому засіданні обставин, якими податковий орган обґрунтував свої твердження про порушення позивачем вимог п.189.1 ст.189, п. 198.5 ст.198, п. 201.10 ст. 201 ПК України, а відтак й покладених в основу прийнятого податкового повідомлення-рішення від 31.01.2020 № щодо збільшення сум грошових зобов`язань з ПДВ за штрафними фінансовими санкціями на суму 1505,00 грн., заявлений позивачем позов є обґрунтованим, через що підлягає до задоволення в цій частині.

Щодо позовних вимог у частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 31.01.2020 № та № , то суду слід зазначити наступне.

Так, згідно висновків Акту перевірки від 20.12.2019 контролюючим органом встановлено не ведення позивачем обліку доходів і витрат за період з 01.01.2016 по 31.12.2018, а саме книга обліку доходів і витрат для перевірки не представлена.

Так, відповідно до абзацу 1 п. 44.1 ст. 44 ПК України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Пунктом 44.3 ст. 44 ПК України передбачено, що платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених пунктом 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом визначених законодавством термінів, але не менш як 1095 днів (2555 днів - для документів та інформації, необхідної для здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статей 39 та 39-2 цього Кодексу) з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а в разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності, та документів, пов`язаних з виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, - не менш як 1095 днів з дня здійснення відповідної господарської операції (для відповідних дозвільних документів - не менш як 1095 днів з дня завершення терміну їх дії).

Разом з тим, відповідно до абзацу 6 ч. 6 ст. 128 Господарського кодексу України громадянин-підприємець зобов`язаний вести облік результатів своєї підприємницької діяльності відповідно до вимог законодавства.

Пунктом 177.10 ст. 177 ПК України передбачено, що фізичні особи - підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Для реєстрації Книги обліку доходів і витрат фізичні особи - підприємці подають до контролюючого органу за місцем обліку примірник Книги у разі обрання способу ведення Книги у паперовому вигляді.

З системного аналізу вказаних норм права, суд дійшов висновку,

що фізична особа-підприємець, який перебуває на загальній формі оподаткування, зобов`язаний вести облік доходів, витрат у формі Книги обліку доходів і витрат, яка може вестися у паперовій чи електронній формі.

Разом з тим, позивач у ході перевірки та уході розгляду справи не надав Книгу обліку доходів та витрат.

Відповідно до п. 121.1 ст. 121 ПК України незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 гривень.

Таким чином, оцінюючи в сукупності вищевикладене, враховуючи підтвердження в судовому засіданні обставин, якими податковий орган обґрунтував свої твердження про порушення позивачем вимог п. 44.1, п. 44.3 ст. 44, п. 177.10 ст. 177 ПК України, а відтак й покладених в основу прийнятого податкового повідомлення-рішення щодо застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів), заявлений позивачем позов є безпідставним, через що задоволенню в цій частині не підлягає.

Разом з тим, у ході перевірки контролюючим органом встановлено порушення позивачем п. 51.1 ст. 51, пп. «б» п. 176.2 ст. 176 ПК України, п. 1.1, 1.2 розділу І, розділу ІІ, розділу ІІІ Порядку заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплачено) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом ДПА України від 24.12.2010 № 1020 (далі - Порядок № 1020), а саме встановлено подання податкового розрахунку за формою 1-ДФ за ІV квартал 2016 року та IV квартал 2018 року з недостовірними відомостями, тобто ФОП ОСОБА_1 відображено з недостовірними відомостями суму доходів за ознакою «157», нарахованих (виплачених) ФОП ОСОБА_3 у ІV кварталі 2016 року та ФОП ОСОБА_4 у IV кварталі 2018 року.

Так, відповідно до п. 51.1 ст. 51 ПК України платники податків, в тому числі податкові агенти, зобов`язані подавати контролюючим органам у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків.

Згідно з пп. «б» п. 176.2 ст. 176 ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

З системного аналізу вказаних норм права, суд дійшов висновку,

що фізична особа-підприємець, який перебуває на загальній формі оподаткування, та має статус податкового агента, зобов`язаний подавати у строки, встановлені ПК України для податкового кварталу податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування.

Разом з тим, позивач у ході перевірки та уході розгляду справи не надав докази відображення достовірних відомостей суми доходів за ознакою «157», нарахованих (виплачених) для ФОП ОСОБА_3 у ІV кварталі 2016 року та ФОП ОСОБА_4 у IV кварталі 2018 року.

Відповідно до п. 119.2 ст. 119 ПК України неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, а також суми отриманої оплати від фізичних осіб за товари (роботи, послуги), якщо такі недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку та/або до зміни платника податку, тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 510 гривень.

Таким чином, оцінюючи в сукупності вищевикладене, враховуючи підтвердження в судовому засіданні обставин, якими податковий орган обґрунтував свої твердження про порушення позивачем вимог п. 51.1 ст. 51, абзацу б) п. 176.2 ст. 176 ПК України, а відтак й покладених в основу прийнятого податкового повідомлення-рішення щодо застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів), заявлений позивачем позов є безпідставним, через що задоволенню в цій частині не підлягає.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім того, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, а суд згідно ст. 90 зазначеного Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, позивач частково довів суду обґрунтованість позовних вимог. Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, частково надав суду достатні та беззаперечні докази в обґрунтування обставин, на яких ґрунтується його відзив, і частково довів правомірність його дій.

Отже, при зазначених обставинах, відзив відповідача частково відхиляється судом як безпідставний і такий, що суперечить чинному законодавству та фактичним обставинам справи.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оскільки факт наявності у позивача порушеного права знайшов своє часткове підтвердження у ході розгляду справи, то поданий позов необхідно задовольнити частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи наведене, на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДПС у Рівненській області судові витрати у розмірі 4061,51 грн., сплачених згідно квитанції № 94 від 16.06.2020, що наявна в матеріалах справи.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління ДПС у Рівненській області (33023, вул. Відінська, 12, м. Рівне, Рівненська область, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги, задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Рівненській області № від 31.01.2020, № від 31.01.2020, № від 31.01.2020, № від 31.01.2020, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 31.01.2020 та вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-03 від 31.01.2020.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДПС у Рівненській області (33023, вул. Відінська, 12, м. Рівне, Рівненська область, ) судові витрати на суму 4061 (чотири тисячі шістдесят одну) грн.51 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 02 червня 2021 року

Суддя Д.П. Зозуля