Справа № 440/4176/21
Суддя: М.В. Довгопол
Дата ухвалення: 2021-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

31 травня 2021 рокум. ПолтаваСправа № 440/4176/21

Суддя Полтавського окружного адміністративного суду Довгопол М.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

26 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу ГУНП в Полтавській області "Про порушення службової дисципліни та притягнення до дисциплінарної відповідальності" №1439 від 26.10.2017 в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності полковника поліції ОСОБА_1 , начальника Лубенського відділу поліції ГУНП в Полтавській області, та накладення дисциплінарного стягнення - звільнення зі служби в Національній поліції України; визнання протиправним наказу ГУНП в Полтавській області "По особовому складу" №548 о/с від 13.11.2017 в частині формулювання підстави звільнення "за пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби)"; зміну формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Лубенського відділу поліції ГУНП в Полтавській області з "пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби)" на пункт 3 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за віком - у разі досягнення встановленого для нього Законом граничного віку перебування на службі в поліції)"; зобов`язання ГУНП в Полтавській області внести зміни до наказу ГУНП в Полтавській області "По особовому складу" №548 о/с від 13.11.2017 щодо формулювання причин звільнення з "пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби)" на пункт 3 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за віком - у разі досягнення встановленого для нього Законом граничного віку перебування на службі в поліції)".

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України. Позивачеві встановлено строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Визначено, що недоліки необхідно усунути шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду: 1) документа про сплату судового збору в розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень) (отримувач : ГУК у Полт.обл/тг м. Полтава/22030101, , банк: Казначейство України (ЕАП), рахунок: UA4016712, призначення платежу : Судовий збір, за позовом ___________ (ПІБ чи назва установи, організації позивача), Полтавський окружний адміністративний суд) або документів на підтвердження підстави звільнення заявника від сплати судового збору відповідно до закону; 2) заяви про поновлення строку на звернення до суду з викладенням інших підстав для поновлення строку звернення до суду та обґрунтуванням поважності причин пропуску такого строку з відповідними доказами на їх підтвердження.

З наявного у матеріалах справи рекомендованого поштового повідомлення про вручення слідує, що копію ухвали від 30.04.2021 позивач отримав 14.05.2021.

20.05.2021 позивач подав до суду квитанцію про сплату судового збору №998905 від 20.05.2021 у розмірі 908,00 грн, а також заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Позивач у заяві про поновлення строку звернення до суду посилається на те, що про він не був обізнаний про формулювання причин його звільнення, а наказ про звільнення йому не видавався. У трудовій книжці не зазначено підстав звільнення, зокрема, пункт і статтю закону на підставі яких його було звільнено. Позивач вважав, що його було звільнено з органів Національної поліції України за віком, а не у зв`язку із реалізацією дисциплінарного проступку. Наголошував на тому, що не міг дізнатися про порушення свого права, оскільки працівники ГУНП не пояснювали підстав звільнення зі служби та не надавали будь-яких документів для ознайомлення. Посилався на те, що знаходиться у зоні ризику захворювання на COVID-19, а тому, побоюючись за своє здоров`я, уникав публічних місць. Зазначав, що про підстави звільнення йому стало відомо після відмови у наданні статусу ветерана Національної поліції України, а до цього моменту він вважав, що звільнений за віком. У зв`язку з цим просив визнати причини пропуску строку для звернення до суду поважними та поновити цей строк.

Суд, оцінюючи обґрунтованість заяви, дійшов наступних висновків.

За змістом частин 1 та 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19.

Згідно з частиною третьою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Системний аналіз частини 1 статті 233 КЗпП України дає підстави для висновку, що місячний строк звернення до суду починає обчислюватися з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. При цьому сполучник "або" свідчить про те, що закон не вимагає обов`язкового поєднання двох умов (вручення копії наказу про звільнення та видачу трудової книжки) для початку перебігу процесуального строку, натомість, достатньо настання однієї з подій (або вручення копії наказу про звільнення або видачу трудової книжки).

Із матеріалів позовної заяви слідує, що 13.11.2017 (у день звільнення зі служби) ОСОБА_1 була вручена трудова книжка, а отже з саме цього моменту позивач повинен був дізнатися про факт і підстави звільнення зі служби, а отже і порушення свого права.

Натомість, з позовом до суду позивач звернувся лише 26.04.2021, тобто з порушенням місячного строку звернення до суду з цим позовом, більш ніж через три роки після звільнення.

Критеріями оцінки причин поважності пропуску строку звернення до суду є: 1) обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк (є причиною); 2) обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла або тривала протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

При цьому, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. В свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від позивача унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 473/2236/17.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Позивач зазначає, що з наказом про звільнення не був ознайомлений, трудова книжка не містить чітких посилань на пункт та статтю за якою його було звільнено, а тому він не знав про підстави та формулювання його звільнення. При цьому позивач не заперечує факту отримання трудової книжки при звільненні та не зазначає про те, що відповідачем не було внесено запис про звільнення до його трудової книжки. Трудова книжка позивача містить запис про те, що позивач звільнений на підставі наказу ГУНП від 13.11.2017 № 548 о/с.

Тому, з моменту одержання трудової книжки при звільненні позивач міг ознайомитися із підставами його звільнення, зокрема і наказом на підставі якого його було звільнено.

Таким чином, факт отримання позивачем трудової книжки свідчить про те, що з цього моменту йому стало відомо про підставу звільнення (наказ про звільнення), при цьому доказів існування перешкод для отримання такого наказу матеріали позовної заяви не містять.

Також, суд враховує, що позивач був звільнений зі служби 13.11.2017, а звернувся до суду з цим позовом 26.04.2021, що свідчить про те, що у позивача було достатньо часу як для отримання наказу про звільнення зі служби від 13.11.2017 №548 о/с, так і для з`ясування причин і формулювань звільнення.

Суд критично оцінює посилання позивача на те, що з`ясувати підстави звільнення не міг, оскільки працівниками ГУНП не надавалася інформація та документи щодо його звільнення, адже ця обставина не підтверджена відповідними доказами, зокрема, зверненнями позивача з приводу надання інформації та документів щодо звільнення. Також позивачем не аргументовано, яким чином здійснення досудового розслідування відносно нього і обвинувачення у вчиненні корупційного злочину позбавляло його можливості дізнатися про формулювання причин його звільнення, зокрема, шляхом надіслання відповідного запиту про отримання інформації та документів.

Відносно тверджень позивача про те, що він знаходиться у зоні ризику захворювання на COVID-19, а тому, побоюючись за своє здоров`я, уникав публічних місць, суд виходить з наступних міркувань.

Відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 17.07.2020) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Таким чином, строк звернення до суду, який закінчився у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України та під час дії пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України підлягає поновленню лише за наявності двох умов: 1) якщо причини його пропуску є поважними; 2) вказані причини є такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

При цьому граматичне тлумачення пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України дає підстави для висновку, що наявність сполучника "і" вказує на обов`язкову наявність двох вищенаведених умов.

Отже, виходячи з наведених законодавчих приписів, сам факт встановлення карантину не може слугувати причиною для поновлення процесуального строку звернення до суду, а можливість поновлення процесуального строку визначається у взаємозв`язку зі встановленням поважності причин пропуску строку та їх зумовленості обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

При цьому суд зважає на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження існування об`єктивних обставин, що перешкоджали зверненню до суду внаслідок обмежень, впроваджених у зв`язку з карантином.

Посилання позивача на те, що про підстави звільнення йому стало відомо після відмови у наданні статусу ветерана Національної поліції України, а до цього моменту він вважав, що звільнений за віком не заслуговує на увагу, оскільки вказаний факт має суб`єктивний характер та жодним чином не змінює моменту з якого позивач повинен був дізнатися про порушення свого права (факт отримання 13.11.2017 трудової книжки).

Отже, позивачем не наведено достатніх та переконливих аргументів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод на звернення до суду протягом встановленого законом строку їх оскарження, а наведені позивачем обставини не є достатніми для висновку про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що підстави для поновлення строку, зазначені позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду, не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду, тому заява про поновлення строку звернення до суду не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Також пунктом 9 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Враховуючи наведене, позовна заява підлягає поверненню позивачеві.

На підставі викладеного, керуючись статтями 123, 169, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до суду відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії повернути позивачеві.

Роз`яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали направити особі, яка її подала, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Другого апеляційного адміністративного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII.

Суддя М.В. Довгопол