Справа № 420/4865/21
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2021-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4865/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 червня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення із ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні, а саме: невиплату на день виключення із списків військової частини грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у період з 2015 по 2018 роки;

- стягнути з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.10.2018 року по 22.03.2021 року у розмірі 694986,75 грн., без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб та єдиного соціального внеску.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 2016 року по 2018 рік.

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 №13 від 12.10.2016 року позивача зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення, та призначено на посаду начальника обслуги - заступника командира батареї 1 зенітно-ракетної батареї 1 зенітно-ракетного дивізіону Військової частини НОМЕР_2 .

Під час проходження військової служби позивач перебував на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 18.10.2020 р. № 227 позивача було звільнено з військової служби у запас пунктом «г» (через сімейні обставини або інші поважні причини) частини 5 пункт 2 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Позивач вказав, що станом на день виключення із списків особового складу військової частини відповідач не провів з ним повного розрахунку в день звільнення з військової служби, зокрема, не виплатив грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 рік.

За захистом порушеного права на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та права на повний розрахунок в день звільнення, позивач звернувся до суду із позовною заявою, зокрема, із позовними вимогами про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки та зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.12.2020 року по справі №420/11175/20, яке набрало законної сили 18.01.2021 року, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 рік. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 рік.

Позивач зазначив, що відповідач рішення суду виконав 22.03.2021 року, нарахувавши та виплативши йому грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки в сумі 22515,69 грн. шляхом перерахування на його картковий рахунок. Вказані кошти поступили на картковий рахунок позивача 22.03.2021 року, що підтверджується довідкою, виданою АТ Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» від 25.03.2021 р.

Позивач вважав, що бездіяльність відповідача стосовно повного розрахунку при звільненні є протиправною, тому він має право на виплату середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку з дня звільнення по день фактичного розрахунку, відповідно до статті 117 КЗпП України.

Ухвалою від 02.04.2021 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами. Зазначено, що розгляд справи по суті розпочнеться через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі та справу буде розглянуто у строк не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі. Встановлено строк для подання відповідачем відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Копію ухвали про відкриття провадження у справі та матеріали позовної заяви відповідач отримав 07.05.2021 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відзив на позовну заяву у встановлений судом строк відповідач не подав.

Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 від 27.04.2018 року (а.с. 12 зворотній бік).

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12.10.2016 року №13 позивача зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення, та призначено на посаду начальника обслуги - заступника командира батареї 1 зенітно-ракетної батареї 1 зенітно-ракетного дивізіону Військової частини НОМЕР_2 (а.с. 10).

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.10.2020 р. № 227 позивача, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_3 № 288 від 08.10.2018 року з військової служби у запас пунктом «г» ( через сімейні обставини або інші поважні причини) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 18 жовтня 2018 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 11).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.12.2020 року по справі №420/11175/20 задоволено частково позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 . Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи із грошового забезпечення за станом на день звільнення. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 5-7).

Присуджені позивачу кошти були переведені на його картковий рахунок 22.02.2021 року, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку про зарахування на рахунок позивача суми компенсації за невикористану відпустку у розмірі 22515,69 грн. (а.с. 20).

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд, проаналізувавши вимоги ст.117 КЗпП України, дійшов висновку, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору (ч.2 ст.117 КЗпП України).

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Враховуючи, що спір у справі № 420/11175/20 вирішено на користь ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що відповідно ч.2 ст.117 КЗпП України, наявні правові підстави для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України.

За змістом частини першої ст.117 КЗпП обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина друга ст.117 КЗпП стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 р. у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19) та у постанові Верховного Суду від 16.07.2020 року у справі №400/2884/20.

З огляду на вищевикладене, вимога про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення із ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні, а саме: невиплату на день виключення із списків військової частини грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у період з 2015 по 2018 роки є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Стосовно вимоги про стягнення з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.10.2018 року по 22.03.2021 року у розмірі 694986,75 грн., без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб та єдиного соціального внеску, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що у день звільнення позивача зі служби 18.10.2018 року відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, а саме: компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у період з 2015 по 2018 роки.

Суд зазначає, що положеннями ст.117 КЗпП України чітко передбачено, що виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні здійснюється за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення їх точного розміру. Суд має орієнтовано оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 р. у справі №821/1083/17 зазначила, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення із вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини спору, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 р. у справі № 761/9584/15-ц.

Виходячи із вищевикладеного, слід дійти висновку, що з урахуванням конкретних обставин у справі, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні, суд враховує, що позивач є менш захищеною по відношенню до відповідача, стороною відносин публічної служби. Водночас у вказаних відносинах і позивач має діяти добросовісно щодо реалізації свої прав, а інтереси іншої сторони мають також бути враховані.

Наявність у позивача можливості стягувати із відповідача надмірні грошові суми як відповідальність за несвоєчасний розрахунок під час звільнення спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання роботодавця виконувати зобов`язання щодо виплати середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків службовцем.

З матеріалів справи вбачається, що 18.10.2018 р. відповідач не виплатив позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у період з 2015 по 2018 роки, а тому позивач просить суд стягнути з військової частини НОМЕР_2 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.10.2018 року по 22.03.2021 року у розмірі 694986,75 грн.

Вирішуючи питання щодо розміру сум, які підлягають відшкодуванню позивачу за період затримки розрахунку при звільненні, суд вважає за необхідне застосувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 26.06.2019 р. у справі №761/9584/15-ц, відповідно до якої для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, можливо застосовувати дані Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки, з яких можна розраховувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою забезпечення рівня свого життя.

З аналізу даних, розміщених на офіційному сайті Національного банку України можна встановити розмір облікової ставки НБУ у відсотках річних за конкретний період та відповідно вирахувати суму середнього заробітку позивача, який підлягає відшкодуванню за період затримки розрахунку.

З аналізу даних, розміщених на офіційному сайті Національного банку України встановлено, що на дату звільнення позивача (18.10.2018 р.) розмір облікової ставки НБУ становив 18% річних.

Станом на 18.10.2018 р. позивачу не виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у період з 2015 по 2018 роки, розмір якої складає 22515,69 грн.

Тому у жовтні 2018 року 18% річних від цієї суми становитиме 4052,82 грн. (337,74 грн. на місяць).

Станом на 01 січня 2019 року облікова ставка НБУ становила 18% річних, та 18% від суми 22515,69 грн. складає 4052,82 грн. (337,74 грн. на місяць).

На 01 січня 2020 року облікова ставка НБУ становила 13,5% річних, тому 18% від суми 22515,69 грн. становить 3039,62 грн.

На 01 січня 2021 року облікова ставка НБУ становила 6% річних, тому 18% від суми 22515,69 грн. становить 1350,94 грн. на рік (112,58 грн. на місяць).

Враховуючи загальний період затримки розрахунку при звільненні (з 18.10.2018 року по 22.03.2021, що становить 29 місяців, майнові втрати позивача за 2018 рік становлять 337,74 грн. х 3 місяці = 1013,22 грн.; за 2019 рік становлять 4052,82 грн., за 2020 рік - 3039,62 грн., за 2021 рік - 337,74 грн. (112,58 грн. х 3 місяці = 337,74 грн.).

Загальна сума майнових втрат становить: 1013,22 грн. + 4052,82 грн. + 3039,62 грн. + 337,74 грн. = 8443,40 грн.

Таким чином, з огляду на характер та розмір заборгованості, дії позивача та відповідача, зокрема, враховуючи звернення позивача до суду за стягненням вказаної заборгованості лише через два роки після звільнення), суд дійшов висновку, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідає критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення виплати належних позивачу сум при звільненні, може вважатися виплата середнього заробітку в розмірі 8443,40 грн., який розраховано із врахуванням періоду з 18.10.2018 року по 22.03.2021 року та приблизного розміру майнових втрат через несвоєчасне отримання сум при звільненні.

Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.10.2018 року по 22.03.2021 року у розмірі 8443,40 грн., без урахування утримання із зазначеної суми податків та інших обов`язкових платежів, оскільки нарахування та утримання податків з доходу працівника є обов`язком роботодавця при нарахуванні та виплаті відповідного доходу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати позивачем понесені не були, а тому розподілу між сторонами не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 241-246, п.15.5 ч.1 розділу VII КАС України, суд,
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_5 ) до військової частини НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення із ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні, а саме: невиплату на день виключення із списків військової частини грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у період з 2015 по 2018 роки.

Стягнути з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.10.2018 року по 22.03.2021 року у розмірі 8443,40 грн., без урахування утримання із зазначеної суми податків та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається у строк тридцять днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд з одночасною подачею копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.В. Андрухів