Справа № 520/19051/2020
Суддя: Зоркіна Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харків

28 травня 2021 року № 520/19051/2020
Суддя Харківського окружного адміністративного суду Зоркіна Ю.В., розглянувши за правилами спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 ) до Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України (вул. Академіка Богомольця, буд. 10,м. Київ,01601, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом та просить суд: визнати дії Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо невиплати середнього грошового забезпечення в розмірі 5930196 грн. за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 04.12.2019 року по 29.10.2020 р.- протиправними; зобов`язати Ліквідаційну комісію Департаменту захисту економіки Національної поліції України виплатити середнього грошового забезпечення в розмірі 59301.96 грн. за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 04.12.2019 року по 29.10.2020 р.; стягнути з Ліквідаційної комісії сплачену суму судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень за рахунок бюджетних;
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що фактичний розрахунок з позивачем після його звільнення з військової служби в частині виплати індексації грошового забезпечення здійснено поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України. Не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного коррахунку. Отже в даному випадку середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні повинен проводитись за період з 04.12.20219 по 29.10.2020 р.
Відповідачем надано відзив на адміністративний позов, у якому вказано на відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки учасника бойових дій не є складовою заробітної плати, а тому відсутні підстави для застосування положень статей 116,117 КЗпП України.
Дослідивши долучені до матеріалів справи документи з врахуванням положень ст. 78 КАС України, суд встановив наступні обставини.
З 07.11.2015 до 07.06.2017 ОСОБА_1 проходив службу в Управлінні захисту економіки в Харківській області ДЗЕ Національної поліції України на посаді оперуповноваженого відділу з присвоєнням спеціального звання «капітан поліції», що підтверджується наказом голови Національної поліції України від 13.11.2015 № 187 о/с , постановою Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2016 по справі 820/6009/19; наказами Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 07.11.2016 №275 о/с ; від 25.01.2017 № 22 о/с .
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив: - визнати протиправними дії та бездіяльність Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо невиплати грошового забезпечення в день звільнення 09.06.2017 ОСОБА_1 всіх сум, що належать йому від Департаменту захисту економіки Національної поліції України; - зобов`язати Департамент захисту економіки Національної поліції України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період: листопад 2015 року, грудень 2015 року, січень 2016 року, лютий 2016 року, березень 2016 року, квітень 2016 року, травень 2016 року, червень 2016 року, липень 2016 року, серпень 2016 року, вересень 2016 року, жовтень 2016 року, з 1 по 08 листопада 2016 року, з 14 по 31 грудня 2016 року, січень 2017 року, лютий 2017 року, березень 2017 року, квітень 2017 року, травень 2017 року, з 01 по 08 червня 2017 року; - стягнути з Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 09.06.2017 по час вирішення вказаного спору; - стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, пов`язану з підготовкою справи до розгляду в суді, у розмірі 3200 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2020 позов задоволено частково.
Визнано неправомірною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо невиплати на користь ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період: листопад 2015, грудень 2015, січень 2016, лютий 2016, березень 2016, квітень 2016, травень 2016, червень 2016, липень 2016, серпень 2016, вересень 2016, з 01 жовтня по 18 жовтня 2016.
Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період: листопад 2015, грудень 2015, січень 2016, лютий 2016, березень 2016, квітень 2016, травень 2016, червень 2016, липень 2016, серпень 2016, вересень 2016, з 01 жовтня по 18 жовтня 2016.
В іншій частині позову відмовлено.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 22.05.2020 апеляційну скаргу Департаменту захисту економіки Національної поліції України - залишено без задоволення. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2020 по справі № 520/10833/19 - залишено без змін.
На виконання вказаного судового рішення відповідачем 29.10.2020 року здійснено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення в сумі 1617.27 грн (а.с.13). В подальшому, з підстав того, що відповідачем допущено несвоєчасний розрахунок при звільненні, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з даним позовом.
Перевіряючи оскаржувані дії відповідача на відповідність положенням ч.2 ст.2 КАС України, суд зазначає наступне.
Щодо строку звернення до суду, так за правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19), строк звернення до суду з адміністративним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить один місяць, який установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України, оскільки такий спір пов`язаний із звільненням з публічної служби і має вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.
Натомість у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19) і від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17) висловлено іншу правову позицію щодо необхідності застосування тримісячного строку звернення до суду, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України, ураховуючи, що спір про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є трудовим спором.
Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 11.02.2021 у справі № 240/532/20 дійшов висновку про відступлення від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа № 806/2164/16), від 11 лютого 2020 року (справа № 420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа № 813/1001/17), одночасно погоджуючись з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року (справа № 815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа № 620/1982/19).
Як встановлено судом, остаточний розрахунок з позивачем за судовим рішенням від здійснено 29.10.2020 року, що підтверджується відповідною банківською випискою та не заперечується сторонами по справі.
З адміністративним позовом, позивач звернувся до суду 28.12.2020, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, зміна сталої судової практики, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, може розглядатися судами як поважна причина при вирішенні питання поновлення строків звернення до суду в податкових правовідносинах, які виникли та набули характеру спірних до зміни такої судової практики.
Відповідно до частин другої-четвертої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Предметом спору у даному провадженні є невиплата відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні -індексації грошового забезпечення.
Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. В той же час, частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Факт невиконання відповідачем вимог статті 116 КЗпП України підтверджений рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року у справі № 520/10833/19. Таким чином, судовим рішенням установлено, що при звільненні з військової служби відповідач не здійснив усіх належних позивачу виплат, а саме індексації грошового забезпечення.
За таких обставин вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог статті 116 КЗпП України ґрунтуються на нормах закону.
В той же час не здійснивши нарахування та виплату середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні відповідач чинив бездіяльність, яка підлягає визнанню протиправною.
Продовжуючи розгляд справи в частині визначення розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні суд зазначає, що позивачем вказано, що розмір сум, що підлягають стягненню з відповідача складає 59301.96 грн.
Суд зазначає, що пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08.02.1995 № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.
З наявної в матеріалах справи копії довідки про доходи від 21.01.2020 № 7№ 30 середньоденна заробітна плата позивача складає 176.23 грн.
Виплата індексації грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби в сумі 1617.27 грн позивачу виплачена лише 29.10.2020, що не заперечується відповідачем .
Враховуючи дату звільнення позивача зі служби (09.06.2017) та дату проведення остаточного розрахунку (29.10.2020), кількість днів затримки розрахунку при звільненні ( з урахуванням норм тривалості робочого часу на 2017-2020 роки згідно листів Мінісоцполітики від 29.07.2019 № 1133/0/206-19, від 08.08.2018 № 78/0/206-18, 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13) становить 848 дні. Таким чином, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні становить 149443,04 грн.
При цьому, суд зазначає, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Такий висновок суду відповідає правовим позиціям викладеним у Постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 по справі № 480/3105/19, у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Так, з урахуванням часу, протягом якого з позивачем не проведено розрахунку, розміру його грошового забезпечення до звільнення та враховуючи той факт, що сума компенсації перерахована відповідачем за рішенням суду, враховуючи принцип справедливості та співмірності, суд приходить до висновку, що сума середнього заробітку у розмірі , визначеному позивачем, є неспівмірною до суми, з якої, на думку позивача, прострочена виплата в день звільнення.
Отже, з урахуванням ч.5 ст.242 КАС України, зважаючи на реальну суму боргу 1617.27 грн., враховуючи принцип розумності, справедливості та пропорційності, суд доходить висновку про необхідність задоволення претензій заявника саме у межах суми боргу, тобто у розмірі 1644 грн. (1,1 % від 149443,04)
Також, разом із позовними вимогами позивачем заявлено клопотання про стягнення з Департаменту захисту економіки Національної поліції України на його користь витрат на правову допомогу в сумі 3 500 грн.
Суд зазначає, що положеннями ч. 1, 3 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно із ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
В той же час, положеннями ч.1 ст.132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Аналіз долучених представником позивача до матеріалів справи доказів свідчить, що в обґрунтування поданої заяви до суду подано копії ордеру серії ДН №083865, акту виконаних робіт від 27.11.2020 року, квитанції № 0.0..1 від 17.11.2020 року про сплату за послуги адвоката відповідно до акту виконаних робіт
Відповідно до зазначених доказів адвокатом позивачу надано послуги, а саме: усна консультація без вивчення документів в розмірі - 500 грн., надання усної консультації з вивченням документів в розмірі - 500 грн., підготовлена та подана позовна зава до Харківського окружного адміністративного суду.
Враховуючи положення ст.134 КАС України суд зазначає, що до витрат на правову допомогу, які підлягають відшкодуванню позивачу належать ті, що пов`язані із розглядом справи.
При цьому, суд зазначає, що зі змісту норм КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви представника позивача про компенсацію судових витрат, оскільки надані представником позивача докази не містять в собі жодних обґрунтувань стосовно наданих послуг до усної консультації з вивчення документів у сумі 500,00 грн.; витраченого часу на надані послуги.
Таким чином, беручи до уваги складність справи, висновок суд про часткове задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви позивача про компенсацію судових витрат та стягнення на його користь судових витрат у сумі 1000,00 грн.
Керуючись ст. 77, 139, 243-246, 250, 255, 257-262, 295, 297 КАС України, суд,
В И Р І Ш И В :
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту захисту економіки Національної поліції України (вул. Академіка Богомольця, буд. 10, м. Київ, 01061) про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 09.06.2017 року по 29.10.2020 р;
Зобов`язати Ліквідаційну комісію Департаменту захисту економіки Національної поліції України виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення в розмірі 1644 (одна тисяча шістсот сорок чотири) грн 00 коп. за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 09.06.2017 року по 29.10.2020 р.
В іншій частині вимог позов залишити без задоволення.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча ) грн. 00 коп.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України судовий збір у розмір 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Зоркіна Ю.В.