Справа № 460/9061/20
Суддя: В.В. Щербаков
Дата ухвалення: 2021-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

11 травня 2021 року м. Рівне №460/9061/20
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щербакова В.В. за участю секретаря судового засідання Трохимчук А.М. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Мельник О.П.,

відповідача: представник ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доРівненського міського центру зайнятості
про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинення певних дій, стягнення моральної шкоди, -
В С Т А Н О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі- позивач) до Рівненського міського центру зайнятості (далі - відповідач) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинення певних дій, стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги (з урахуванням їх уточнення) обґрунтовує тим, що 04.08.2020 та 05.08.2020 позивач звернувся засобами електронного зв`язку до Рівненського міського центру зайнятості із заявами про надання статусу безробітного та призначення виплати допомоги по безробіттю, та подала документи, які були передбачені електронною формою на сайті Центру зайнятості, однак відповідач її не зареєстрував в якості безробітної датою подання першої заяви та не призначив виплату допомоги. Такі дії відповідача вона вважає протиправними, адже у період карантинних обмежень на території України, реєстрація безробітного здійснюється з першого дня після подання особою, яка шукає роботу, заяви про надання такого статусу. Проте, відповідач жодних рішень за результатами звернень не ухвалив, а тому вона була вимушена особисто прибути у центр зайнятості щоб домогтися отримання статусу безробітної. Надалі 10.08.2020 відповідачем було ухвалено рішення про надання ОСОБА_1 на підставі її заяв статусу безробітної та призначення допомоги по безробіттю з урахуванням страхового стажу. Проте, надавши їй такий статус лише 10.08.2020 внаслідок своїх зволікань, відповідач протиправно позбавив її виплати допомоги по безробіттю з 04.08.2020 по 09.08.2020. Разом з тим, надалі 04.09.2020 відповідачем було вирішено визнати недійсними рішення від 10.08.2020 щодо надання статусу безробітної та виплати допомоги громадянці ОСОБА_1 та прийнято рішення про відмову їй в наданні статусу безробітного з 10.08.2020 у зв`язку з відсутністю на дату прийняття рішення про надання такого статусу необхідних документів. З таким рішенням відповідача вона не погоджується вважає його необґрунтованим, оскільки 31.07.2020 вона припинила свою трудову діяльність, як найманий працівник, за згодою сторін, а 04.08.2020 зупинила адвокатську діяльність. Вказує, що з 04 серпня 2020 року вона вже не мала права здійснювати адвокатську діяльність та забезпечувати себе роботою самостійно і отримувати від цього дохід, а тому звернулась до відповідача задля отримання матеріальної допомоги і сприяння у пошуку роботи. При цьому вона надала відповідачу витяг з ЄДРАУ, де було зазначено, що вона зупинила свою професійну діяльність з 04.08.2020, який був проігнорований відповідачем. Водночас відомості про зупинення адвокатської діяльності є відкритими і доступними, а тому відповідач міг сам перевірити таку інформацію. Зазначила, що дата припинення її, як платника податку не має значення, оскільки саме з моменту зупинення професійної діяльності вона втрачає право на отримання доходу від неї, а не з дати зняття з обліку в податкових органах. Також стверджувала, що внаслідок незаконних дій та рішення відповідача вона втратила кошти у виді допомоги по безробіттю з 04.08.2020 по 11.10.2020 та зазнала моральної шкоди у розмірі 15 00 грн, що полягає в душевних стражданнях і яку вона обґрунтовує висновками лікарів та результатами лабораторного обстеження. З цих підстав просила позов задовольнити

Відповідач подав відзив на позовну заяву в якому проти задоволення позовних вимог заперечив. Зазначив, що 04.08.2020 звернення позивача не було розглянуто у зв`язку з відсутністю доступу до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, тому опрацювання звернення позивача було продовжено до 05.08.2020. Надалі, було встановлено, що позивач є самозайнятою особою і займається адвокатською діяльністю, відтак, його реєстрація була перенесена на 07.08.2020, а потім на 10.08.2020 за погодженням з позивачем. Вказав, що 10.08.2020 ОСОБА_1 не було надано документ, який би підтвердив період здійснення нею адвокатської діяльності та дату її припинення, що являється останнім видом зайнятості. Однак рішенням від 10.08.2020 їй було надано статус безробітної і призначено відповідну грошову допомогу. Надалі, це рішення було визнано недійсним, оскільки відповідач не надала відомості про останнє місце роботи (вид зайнятості), а згідно з даними реєстру страхувальників особа значиться зайнятою з 16 січня 2016 року (здійснення незалежної професійної діяльності). На підставі цього протоколу відповідачем виданий наказ від 04.09.2020 №НТ200904. Крім того зауважив, що позивача не було знято з податкового обліку, як самозайняту особу на дату звернення до центру зайнятості, а тому його діяльність фактично не була припинена. Також заперечував проти відшкодування позивачу моральної шкоди, наголошував, що ОСОБА_1 надала консультативний висновок невролога від 23.09.2020, в якому чітко зазначено, що скарг позивач на момент огляду не має. Всі решта показників, які зазначені у консультативному висновку невролога в нормі. Водночас до матеріалів справи долучено висновок з консультації ендокринолога без зазначення дати та причини звернення до лікаря, тому на думку відповідача цей висновок взагалі не може бути допустимим доказом по справі. Щодо результатів досліджень з медичної лабораторії звернув увагу суду на той факт, що дата забору зразка 04.08.2020, тобто в перший день звернення то Рівненського міського центру зайнятості, і на той момент у позивача вже були розлади зі здоров`ям, і відносини, які склались пізніше між позивачем та відповідачем ніяким чином не могли вплинути на стан здоров`я позивача та на дані дослідження. Також повністю заперечує проти відшкодування витрат на адвокатські послуги, оскільки позивач сама є фахівцем у галузі права, а тому такі витрати для неї не є неминучими. З тих підстав просила у позові відмовити.

Позивач подала відповідь на відзив, в якому вказала, що нею 10.08.2020 був поданий відповідачу витяг з ЄДРАУ про зупинення її адвокатської діяльності на підтвердження припинення її зайнятості. Зауважила, що зайнятість це не заборонена законом діяльність, а у разі втрати права здійснювати певну діяльність внаслідок подання заяви або настання інших юридичних фактів, така особа перестає бути зайнятою і набуває права на отримання статусу безробітної. При цьому дата набуття такого права не пов`язується з датою ліквідації платника податків. Крім того, вказала, що Рівненський МЦЗ не наділений повноваженнями щодо перевірки осіб, які шукають роботу в публічних реєстрах. Також підкреслила, що кожен може користуватися правничою допомогою адвоката і є вільним у виборі захисника своїх прав. Тому вона може представляти себе, як особисто, так і через представника. Сплачуючи йому гонорар у розмірі визначеному за угодою сторін.

Відповідач подав заперечення, суть яких загалом зводиться до аргументів вже викладених у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою суду від 14.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 21.01.2021.

Ухвалою суду від 09.03.2021 підготовче засідання закрито і призначено розгляд справи по суті на 01 квітня 2021 року.

11.05.2021 у судовому засіданні було проголошено вступну і резолютивну частину судового рішення.

З`ясувавши обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд зазначає наступне.

31 липня 2020 року ОСОБА_1 звільнена з ПрАТ "Вераллія Україна" з посади Директора з юридичних питань за згодою сторін (ч. 1 ст. 36 КЗпП), що підтверджується копією її трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с. 15-20) та довідкою виданою роботодавцем 28.09.2020 №153 (а.с. 23).

З травня 2015 року по липень 2020 року роботодавцями позивача сплачувались за неї страхові внески у фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с. 62-64).

04 серпня 2020 року адвокатська діяльність ОСОБА_1 була зупинена на підставі поданої нею до Ради адвокатів Рівненської області заяви про зупинення адвокатської діяльності від тієї ж дати (а.с. 27-28).

04.08.2020 та 05.08.2020 позивач звернувся засобами електронного зв`язку до Рівненського міського центру зайнятості із заявами про надання статусу безробітного та призначення виплати допомоги по безробіттю, та подала документи, які були передбачені електронною формою на сайті Центру зайнятості (а.с. 31-32). Проте, відповідач її заяви не розглянув.

Надалі, 07.08.2020 ОСОБА_1 прибула у Рівненський міський центр зайнятості для того щоб особисто подати документи про надання її статусу безробітної, однак відповідач не прийняв її заяву і призначив проведення наступного прийому на 10 серпня 2020 року (а.с. 53).

10.08.2020 Рівненським міським центром зайнятості було ухвалено рішення про надання ОСОБА_1 на підставі її заяв статусу безробітної та призначення допомоги по безробіттю з урахуванням страхового стажу (а.с. 54-55, 65-67).

Згідно з витягом з протоколу засідання робочої групи з розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» Рівненського МЦЗ від 04.09.2020 було вирішено визнати недійсними рішення від 10.08.2020 щодо надання статусу безробітної та виплати допомоги громадянці ОСОБА_1 та прийнято рішення про відмову їй в наданні статусу безробітного з 10.08.2020 у зв`язку з відсутністю на дату прийняття рішення про надання такого статусу документів зазначених у пунктах 17 і 18 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою КМУ від 19.09.2018 №792 (а.с. 72-73). Зазначено, що ОСОБА_1 не надала відомості про останнє місце роботи (вид зайнятості), а згідно з даними реєстру страхувальників особа значиться зайнятою з 16 січня 2016 року (здійснення незалежної професійної діяльності). На підставі цього протоколу відповідачем виданий наказ від 04.09.2020 №НТ200904 (а.с. 76).

12 жовтня 2020 року Позивач працевлаштована в ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" () згідно наказу №878/л від 09.10.2020.

Допитана у судовому засідання свідок ОСОБА_3 повідомила, що працює у Рівненському міському центрі зайнятості та 10.08.2020 здійснювала особистий прийом позивача. Так, ОСОБА_1 разом із заявою про надання статусу безробітного надала всі необхідні документи, а саме: свій паспорт, ідентифікаційний код, трудову книжку та документи про освіту. Чи був поданий витяг з реєстру адвокатів про зупинення позивачем адвокатської діяльності вона не пам`ятає. Вона зателефонувала в юридичний відділ, де їй повідомили, що адвокатська діяльність позивача зупинена і її можна реєструвати, як безробітну.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка позивачка показала, що 04.08.2020 перший раз звернулась до Рівненського МЦЗ з заявою про надання їй статусу безробітної. У відповідь їй повідомили, що заява подана після 17ої години, а тому не може бути розглянута в цей же день. Після цього, звернулася 05.08.2020, на що їй відповіли про необхідність прибути особисто і принести документи. Потім вона 07.08.2020 прибула до центру зайнятості, однак її знову не зареєстрували. Повідомила, що 10.08.2020 знову прийшла до міського центру зайнятості, маючи при собі витяг з реєстру адвокатів про зупинення її адвокатської діяльності, який надала спеціалісту з іншими документами та довідку про зняття її з реєстрації, як платника податків. Спеціаліст проконсультувалася з юридичним відділом і сказала, що її можна реєструвати.

Свідок ОСОБА_4 вказала, що працює в юридичному відділі відповідача. Пояснила, що заяви про надання статусу безробітних на період карантину розглядаються в день їх подання. Для реєстрації особа повинна подати ряд документів, зокрема, трудову картку в якій зазначений останній вид зайнятості. Повідомила, що коли немає підстав для відмови у реєстрації особи, як безробітного, її реєструють, коли є: відмовляють у реєстрації. Повідомила, що 10.08.2020 ОСОБА_1 був наданий статус безробітної, але пізніше це рішення було скасовано, і їй в наданні статусу було відмовлено.

Незгода з діями відповідача щодо не здійснення її реєстрації, як безробітної з 04.08.2020, а також рішенням від 04.09.2020 про відмову в наданні їй такого статусу зумовило звернення позивача до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення, гарантії держави щодо захисту прав громадян на працю та реалізації їхніх прав на соціальний захист від безробіття, визначено Законом України «Про зайнятість населення».

Положеннями ч. 1 ст. 1 Закону України "Про зайнятість населення" визначено, що безробіття - соціально-економічне явище, за якого частина осіб не має змоги реалізувати своє право на працю та отримання заробітної плати (винагороди) як джерела існування; безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи; зареєстрований безробітний - особа працездатного віку, яка зареєстрована в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, як безробітна і готова та здатна приступити до роботи; вакансія - вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа; працевлаштування - комплекс правових, економічних та організаційних заходів, спрямованих на забезпечення реалізації права особи на працю;

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про зайнятість населення» кожен має право на соціальний захист у разі настання безробіття, що реалізується шляхом: участі в загальнообов`язковому державному соціальному страхуванні на випадок безробіття, яке передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття; надання безоплатних соціальних послуг, зокрема, інформаційно-консультаційних та профорієнтаційних, професійної підготовки, перепідготовки, підвищення кваліфікації з урахуванням попиту на ринку праці, сприяння у працевлаштуванні, зокрема, шляхом фінансової підтримки самозайнятості та реалізації підприємницької ініціативи відповідно до законодавства; надання особливих гарантій працівникам, які втратили роботу у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці; надання додаткової гарантії зайнятості окремим категоріям населення, які не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці.

Статтею 22 вказаного вище Закону визначено основні завдання центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, його територіальних органів є: реалізація державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції; внесення пропозицій Міністру - керівнику центрального органу виконавчої влади у сфері соціальної політики щодо формування державної політики у сфері зайнятості населення; сприяння громадянам у підборі підходящої роботи; надання роботодавцям послуг з добору працівників; участь в організації проведення громадських та інших робіт тимчасового характеру; сприяння громадянам в організації підприємницької діяльності, зокрема шляхом надання індивідуальних та групових консультацій; участь у реалізації заходів, спрямованих на запобігання масовому вивільненню працівників, профілактика настання страхового випадку, сприяння мобільності робочої сили та зайнятості населення в регіонах з найвищими показниками безробіття, монофункціональних містах та населених пунктах, залежних від містоутворюючих підприємств; організація підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації безробітних з урахуванням поточної та перспективної потреб ринку праці; проведення професійної орієнтації населення; додаткове сприяння у працевлаштуванні окремих категорій громадян, які неконкурентоспроможні на ринку праці; здійснення контролю за використанням роботодавцями та безробітними коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Згідно зі ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» статусу безробітного може набути: особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи; інвалід, який не досяг встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхуванн пенсійного» віку та отримує пенсію по інвалідності або соціальну допомогу відповідно до законів України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інваліда» та «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам"; особа, молодша 16-річного віку, яка працювала і була звільнена у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, зокрема припиненням або перепрофілюванням підприємств, установ та організацій, скороченням чисельності (штату) працівників.

Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.

Порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, визначається Кабінетом Міністрів України.

Процедуру реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, філією центру зайнятості Автономної Республіки Крим, обласного, Київського та Севастопольського міського центру зайнятості, а також міським, районним, міськрайонним центром зайнятості державної служби зайнятості (далі - центр зайнятості) визначено Порядком реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19 вересня 2018 року № 792 (далі - Порядок №792).

Особливості реєстрації, перереєстрації безробітних, надання статусу безробітного та призначення виплати допомоги по безробіттю у період встановлення карантину визначаються Державним центром зайнятості (п. 1 Порядку №792).

Згідно з пунктом 14 Порядку №792 статус безробітного надається особам, які зазначені у частині першій статті 43 Закону України "Про зайнятість населення".

Для надання статусу безробітного особа, яка шукає роботу, подає заяву про надання статусу безробітного (у тому числі засобами електронної ідентифікації) до центру зайнятості, який обирає для обслуговування, пред`являє документи, зазначені в підпункті 1 пункту 4 цього Порядку, а також: трудову книжку (цивільно-правовий договір чи документ, який підтверджує припинення останнього виду зайнятості). Особа, яка втратила трудову книжку, пред`являє дублікат трудової книжки чи довідку архівної установи про прийняття та звільнення з роботи; документ про освіту або його дублікат (за наявності такого документа або дубліката); військово-обліковий документ для осіб, які звільнилися із строкової військової служби. Форма заяви про надання статусу безробітного затверджується Мінекономіки (п. 17 Порядку №792).

Відповідно до п.20 зазначеного Порядку у період встановлення карантину реєстрація безробітного здійснюється з першого дня після подання особою, яка шукає роботу, заяви про надання статусу безробітного за формою, визначеною Державним центром зайнятості. Призначення виплати допомоги по безробіттю у такому разі здійснюється з першого дня реєстрації безробітного.

Після завершення карантину безробітний зобов`язаний протягом 10 робочих днів подати центру зайнятості перелік документів, визначених пунктами 17-19 цього Порядку. Такий період може бути продовжений з урахуванням поважної причини, передбаченої пунктом 28 цього Порядку. У такому разі документи подаються до центру зайнятості на наступний день, що настає після закінчення дії обставин, що склалися у зв`язку з поважною причиною.

11 березня 2020 року прийнято Постанову КМУ №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СOVID-19", якою з 12 березня 2020 року на усій території України встановлено карантин (надалі- Постанова №211).

Встановлений Постановою №211 карантин продовжувався неодноразово, так само як і дія норми п. 20 Порядку реєстрації безробітних, про електронне подання документів.

Постановою КМУ №641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» продовжено на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 на період з 1 серпня до 31 жовтня 2020 року.

Отже, з аналізу наведених норм права вбачається. що у період дії карантину реєстрація особи, як безробітного і призначення виплати допомоги по безробіттю проводиться центром зайнятості з першого дня після подання особою заяви про надання їй такого статусу за відповідною формою засобами електронного зв`язку. При цьому жодних підстав за якими така реєстрація не здійснюється Порядком не передбачена.

Так, судом з матеріалів, які містяться у справі, з`ясовано, що 04.08.2020 ОСОБА_1 звернулася засобами електронного зв`язку до Рівненського міського центру зайнятості з заявою, у якій просила надати їй статус безробітної і призначити грошову допомогу по безробіттю. Проте, відповідач попри отримання такої заяви не виконав вимоги пункту 20 Порядку №792 і не зареєстрував її, як безробітну з першого дня після її подання, тобто 04.08.2020.

При цьому Порядок №792 не містить норм, що особа, яка подала заяву про реєстрацію, як безробітного підлягає перевірці по наявним у відповідача реєстрам, зокрема, Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а тому доводи відповідача про неможливість розглянути 04.08.2020 звернення позивача внаслідок відсутності технічного доступу до реєстру є непереконливими.

Суд вважає, що визначальне значення для вирішення цього спору є наявність/відсутність у позивача права на отримання статусу безробітної і у зв`язку з цим відповідної матеріальної допомоги від держави на дату звернення - 04.08.2020.

Так, 31 липня 2020 року ОСОБА_1 звільнена з ПрАТ "Вераллія Україна" з посади Директора з юридичних питань за згодою сторін (ч. 1 ст. 36 КЗпП), що підтверджується копією її трудової книжки, а 04 серпня 2020 року її адвокатська діяльність була зупинена, що підтверджується Витягом з Єдиного реєстру адвокатів. Тобто на дату подання заяви (04.08.2020) у Рівненській МЦЗ позивача не була ані найманим працівником, ані самозайнятою особою. Отже, мала право на набуття статусу безробітної.

Натомість, відповідач повинен був з 04.08.2020 - дати подання нею заяви за формою, яка була розміщена на сайті Центру зайнятості зареєструвати ОСОБА_1 , як безробітну, і призначити виплату допомоги по безробіттю, проте, свій обов`язок не виконав, а продовжив строк розгляду звернення, що не передбачено чинним законодавством.

З наведеного суд дійшов висновку, про протиправність дій Рівненського міського центру зайнятості щодо нездійснення реєстрації ОСОБА_1 , як безробітної з 04 серпня 2020 року - дати подання нею заяви, а тому таку позовну вимогу слід задовольнити.

Щодо вимоги визнати протиправним і скасувати рішення Рівненського міського центру зайнятості оформлене протоколом від 04.09.2020 №49 суд зазначає таке.

10.08.2020 Рівненським міським центром зайнятості було ухвалено рішення про надання ОСОБА_1 на підставі її заяв статусу безробітної та призначення допомоги по безробіттю з урахуванням страхового стажу.

Надалі, згідно з витягом з протоколу засідання робочої групи з розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» Рівненського МЦЗ від 04.09.2020 було вирішено визнати недійсними рішення від 10.08.2020 щодо надання статусу безробітної та виплати допомоги громадянці ОСОБА_1 та прийнято рішення про відмову їй в наданні статусу безробітного з 10.08.2020 у зв`язку з відсутністю на дату прийняття рішення про надання такого статусу документів зазначених у пунктах 17 і 18 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою КМУ від 19.09.2018 №792. Зазначено, що ОСОБА_1 не надала відомості про останнє місце роботи (вид зайнятості), а згідно з даними реєстру страхувальників особа значиться зайнятою з 16 січня 2016 року (здійснення незалежної професійної діяльності). На підставі цього протоколу відповідачем виданий наказ від 04.09.2020 №НТ200904.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд наголошує, що чинним законодавством не передбачено повноважень відповідача визнавати недійсними свої рішення про надання статусу безробітного після їх ухвалення, а лише надана можливість за певних підстав припиняти такий статус, котрий вже наданий.

У пункті 30 Порядку №792, визначено, що Центр зайнятості припиняє реєстрацію безробітного з дня, зокрема: встановлення факту подання зареєстрованим безробітним недостовірних даних та документів, на підставі яких прийнято рішення про надання йому статусу безробітного, призначення виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг, що мав місце протягом періоду реєстрації.

Судом з`ясовано, що позивачем при поданні нею заяви від 04.08.2020 недостовірних відомостей не зазначалося. Те, що позивачем було зазначено останнє місце роботи у ПрАТ «Вералія» на посаді Директора з юридичних питань, а не адвокат, жодним чином не впливає на наявність у неї права після зупинення такої зайнятості отримати статус безробітної і належну допомогу. При цьому однією з основних функцій Центру зайнятості є сприяння безробітним у пошуку роботи, а не вишукування формальних підстав для відмови громадянам у наданні такого статусу.

Щодо доводів відповідача про ненадання ОСОБА_1 документу про зупинення її адвокатської діяльності, разом із заявою, суд зазначає таке.

Згідно з ст. 10-1 Закону України ".Про доступ до публічної інформації", публічна інформація 7 формі відкритих даних - це публічна інформація у форматі, що дозволяє її автоматизоване оброблення електронними засобами, вільний та безоплатний доступ до неї, а також її подальше використання.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 17 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", Рада адвокатів України забезпечує ведення Єдиного реєстру адвокатів України з метою збирання, зберігання, обліку та надання достовірної інформації про чисельність і персональний склад адвокатів України. До Єдиного реєстру адвокатів України вносяться такі відомості, зокрема, інформація про зупинення або припинення права на заняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 17 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" інформація, внесена до Єдиного реєстру адвокатів України є відкритою на офіційному веб- сайті Національної асоціації адвокатів України.

З наведеного, суд констатує, що у відповідача була легальна можливість самостійно переконатися у зупиненні позивачем своєї адвокатської діяльності, а тому суд відхиляє посилання на ненадання позивачем витягу з ЄДРАУ, як достатню правову підставу для ухвалення спірного рішення про скасування реєстрації позивача у якості безробітної від 04.09.2020. Крім того, з показань свідків вбачається, що відповідачу на дату прийняття рішення від 10.08.2020 було достеменно відомо про те, що позивач зупинив свою професійну діяльність.

Крім того, суд вважає, що дата припинення позивача, як платника податку не має вирішального значення, оскільки саме з моменту зупинення професійної діяльності ОСОБА_1 втратила право на отримання доходу від неї, а не з дати зняття з обліку в податкових органах.

Як підсумок, перевіривши спірне рішення Рівненського МЦЗ від 04.09.2020 на відповідність критеріям визначеним статтею 2 КАС України суд вважає, що воно було прийнято без належних на те у відповідача повноважень, а також за відсутністю правових підстав для його ухвалення, а тому є протиправним і підлягає скасуванню.

Щодо зобов`язання Рівненського МЦЗ зареєструвати позивача, як безробітну та виплатити їй відповідну допомогу з 04.08.2020 суд зазначає таке.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що норма статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Відповідно до частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Водночас такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після визнання протиправними його попередніх дій.

Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та відсутність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.

Так, на переконання суду позивачем всі 04.08.2020 подані всі необхідні документи для проведення реєстрації позивача, як безробітної та призначення їй допомоги по безробіттю, а у відповідача не залишалось іншого варіанту поведінки аніж вчинити такі дії з цієї дати.

Тому, з метою повного захисту та відновлення порушеного права позивача і остаточного вирішення спору, суд дійшов висновку про зобов`язання відповідача зареєструвати ОСОБА_1 , як безробітну, з 04 серпня 2020 року, та виплатити їй допомогу по безробіттю за період з 04 серпня 2020 року по 11 жовтня 2020 року, оскільки з 12.10.2020 позивач вже була працевлаштована.

Стосовно відшкодування моральної шкоди то суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 ст. 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 25.05.2001 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У п. 9 постанови Пленум Верховного Суду України також рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Факт спричинення відповідачами моральної шкоди позивачу він обґрунтовує медичними висновками щодо проходження нею оглядів у невролога та ендокринолога, а також результатами досліджень з медичної лабораторії.

Так, позивач надала консультативний висновок невролога від 23.09.2020, в якому зазначено, що ОСОБА_1 на момент огляду має скарги на стан свого здоров`я і хворіє протягом місяця, тобто з кінця серпня 2020 року, а також поставлений попередній діагноз ВСД та стійкий церебрастенічний синдром.

Також, до матеріалів справи долучено висновок з консультації ендокринолога без зазначення дати та причини звернення до лікаря, тому суд критично оцінює цей доказ та вважає, що його неналежним доказом понесення позивачем моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача.

Щодо результатів досліджень з медичної лабораторії, то дата забору зразка 04.08.2020, тобто в перший день звернення то Рівненського МЦЗ, і на той момент позивач ще не міг спрогнозувати, яке рішення ухвалить відповідач за його зверненням і як надалі будуть розвиватися події.

Проте, ці документи, на переконання суду, жодним чином не доводять, як факт заподіяння моральної шкоди позивачу так і наявність причинного зв`язку між зазначеними вище діями відповідачів, які визнані судом протиправними та захворюваннями на які страждає позивач вказані у висновку невролога.

Разом з тим, посилання позивача на практику ЄСПЛ та ВС є недоречними, оскільки зазначені ним справи стосуються довготривалого невиконання судових рішень компетентними органами і багаторічного позбавлення заявників належної їм власності і очевидно є більш серйозними порушеннями прав заявників ніж ненадання відповідачем ОСОБА_1 статусу безробітної і невиплаті їй протягом 2 місяців належної допомоги.

З наведеного суд вважає, що підстав для стягнення моральної шкоди немає, оскільки позивачем не наведено доказів, на підтвердження її понесення і саме по собі визнання протиправними дій і рішення Рівненського МЦЗ буде достатньої сатисфакцією за порушення прав та інтересів позивача.

Таким чином, за результатом розгляду адміністративної справи суд дійшов висновку, що відповідач не довів належними та допустимими доказами правомірність своєї поведінки у спірних правовідносинах, натомість позовні вимоги частково обґрунтовані та відповідають встановленим судом фактичним обставинам справи, що дає суду підстави для часткового задоволення позову.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Загальне правило розподілу судових витрат полягає в тому, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до приписів частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із пунктом 1 частини 3 статті 132 цього Кодексу до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За правилами частини 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частиною 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до положень частини 5 статті 134 цього Кодексу розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Приписами частини 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно із частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За правилами частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Позивач у своїй позовній заяві просить стягнути з відповідача на його користь витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги в сумі 8457,60 грн.

На підтвердження понесених витрат представник позивача подав до суду копії:

договору від 01 вересня 2020 року про надання правової допомоги адвокатом Мельник Оленою Петрівною (а.с. 48);

протокол до договору від 01.09.2020 у якому міститься вартість послуг, які надавались клієнту таким адвокатським бюро, а саме: 704,80 грн за годину роботи (а.с. 117);

банківською квитанцією від 11.02.2020 №47 про сплату позивачем гонорару адвокату у розмірі 8457,6 грн (а.с. 124).

Також на підтвердження зазначених вище витрат до суду наданий копія уточнюючого акту надання правової допомоги №1 від 08.02.2020. Згідно з яким позивачу було надано такі послуги загальною вартістю 8457,6 грн (а.с. 125):

1) Вчинення процесуальних дій поза судовим засіданням, а саме підготовка та подання до суду позовної заяви від 04.12.2020 відповідно до статей 104-106 ( у тому числі, подання адвокатських запитів для підготовки позову, опрацювання законодавчої бази вартістю 5638,40 грн (8 год.);

2) Участь у судових засіданнях вартістю 2114,40 грн (3 год.);

3) Вчинення процесуальних дій поза судовим засіданням, а саме підготовка та подання відповіді на відзив у порядку статті 163 КАС України вартістю 704,8 грн (1 год).

Також суд бере до уваги, що наведені приписи КАС України покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. За відсутності клопотання іншої сторони про зменшення таких витрат, суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказала на те, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідачем заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Зокрема, обґрунтував своє клопотання, тим що позивач сам є адвокатом, а тому понесені ним витрати не були реальними і неминучими, а також у поданих позивачем документах про надання правової допомоги не зазначено в якій справі і щодо яких правовідносин така допомога надається.

Суд зауважує, що акт виконаних робіт містить детальний опис робіт, виконаних при надані правничої допомоги позивачу в ході розгляду даної справи, а надані позивачем документи, на переконання суду, у своїй сукупності підтверджують факт понесення витрат саме у цій справі. До таких висновків суд дійшов з огляду на те, що дата подання позовної заяви (04.12.2020) у цій справі, а також дати призначених судових засідань (21.01.2021 та 23.02.2021) співпадають з датами зазначеними в акті.

Також, реальність обсягу виконання послуг засвідчується складеними представником позивача документами, які перелічені у акті і є наявними у матеріалах справи, а також протоколами судових засідань, а їх вартість додатком до договору №1 від 01.09.2020.

Щодо аргументів відповідача, що позивач сама є адвокатом і може самостійно представляти себе у судових процесах, суд відхиляє їх з огляду на таке.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У силу положень частин 1-2 статті 19 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі частинами 1-2 статті 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, крім випадку, встановленого частиною дев`ятою статті 266 цього Кодексу. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.

З аналізу наведених норм права вбачається, що позивач, будучи фахівцем в галузі права не позбавлений права представляти себе у суді, як самостійно, так і через адвоката, оплачуючи його послуги за домовленістю між ними.

Разом з тим суд вважає за необхідне зменшити розмір присуджених до стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу з наступних міркувань.

По перше, згідно з частиною 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позов задоволено частково, а саме задоволено дві з трьох позовних вимог (8457,6 грн/3 позовних вимоги*2 задоволених позовних вимог = 5638,4 грн)

По друге, предметом спору є порушення права позивача на реєстрацію її, як безробітної і виплати допомоги по безробіттю протягом нетривалого часу - 2 місяців, а тому ціна позову та значення справи для сторони, на думку суду, є неспівмірною з заявленою сумою відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 8457,6 грн.

Враховуючи наведене, керуючись засадами справедливості і верховенства права, з бюджетних асигнувань відповідача, слід стягнути витрати за надану позивачу професійну правничу допомогу у розмірі 4200 грн.

Також, на користь позивача підлягає стягненню сплачений нею судовий збір, з врахуванням кількості задоволених позовних вимог, у 1681,6 грн.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Рівненського міського центру зайнятості (вулиця Кавказька, 4, місто Рівне, 33028, ) про визнання протиправними бездіяльності, дій та рішення, зобов`язання вчинення певних дій, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Рівненського міського центру зайнятості щодо нездійснення реєстрації ОСОБА_1 у якості безробітної з 04 серпня 2020 року.

Визнати протиправним і скасувати рішення Рівненського міського центру зайнятості оформлене протоколом від 04.09.2020 №49.

Зобов`язати Рівненський міський центр зайнятості зареєструвати ОСОБА_1 , як безробітну, з 04 серпня 2020 року.

Зобов`язати Рівненський міський центр зайнятості виплатити ОСОБА_1 допомогу по безробіттю за період з 04 серпня 2020 року по 11 жовтня 2020 року.

У задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з Рівненського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 15 000 грн - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань Рівненського міського центру зайнятості () судовий збір у розмірі 1681,60 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4200 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 31 травня 2021 року

Суддя В.В. Щербаков