Справа № 826/11939/16
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2020-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2020 року м. Київ № 826/11939/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Григоровича П.О., суддів Смолія І.В., Федорчука А.Б., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Громадянина Сомалі ОСОБА_1
до1. Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області
про2. Державної міграційної служби України визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадянин Сомалі ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Управління Державної міграційної служби України у Київській області (далі - відповідач 1), та Державної міграційної служби України (далі - відповідач 2), в якій просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати Наказ відповідача 1 №18 від 14.03.2016 року про відмову у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача 2 №33-16 від 02.07.2016 року про відхилення скарги на рішення відповідача 1 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 серпня 2016 року (суддя В.П. Шулежко) відкрито провадження та призначено судовий розгляд по адміністративній справі №826/11939/16.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.04.2017 прийнято справу №826/11939/16 до провадження суддею Григоровичем П.О. у зв`язку з закінчення повноважень судді Шулежка В.П.

Ухвалою від 21.05.2020 здійснено процесуальне правонаступництво та замінено Управління державної міграційної служби України в Київській області на Централе міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-а, ідентифікаційний код 42552598).

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що він є громадянином Сомалі та перебуває за її межами, в Україні, у зв`язку з тим, що був вимушений залишити територію Сомалі та шукати захист в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали обґрунтовані побоювання за життя та здоров`я. Позивач побоюється переслідування з боку терористичного угруповання «Аль-Шабааб», а також загрози загальнопоширеного насильства в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини. Крім того, позивач зазначає, що влада Сомалі не здатна забезпечити захист йому від вищенаведених загроз.

Відповідачі проти позову заперечують, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог.

Справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до положень ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції до 15.12.2017, а рішення постановлене з урахуванням п. 10 частини першої Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

14 березня 2016 року Управлінням державної міграційної служби України в Київській області прийнято оскаржуваний наказ №18, яким відповідно до частин 4, 6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відмовлено громадянину Сомалі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В подальшому, за результатами розгляду скарги позивача на Наказ №18 від 14.03.2019, Державною міграційною службою України прийнято Рішення від 02.07.2016 №33-16 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС.

Не погоджуючись з правомірністю і обґрунтованістю вказаних рішень, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить його задовольнити.

Оцінивши за правилами ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч.4, 6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктом 1 ч.1 ст.13 Закону визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч.1 ст.1 Закону визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку про те, що орган Міграційної служби може прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у випадку відсутності умов, зазначених у пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Як вбачається з Висновку про відмову в оформленні документів від 14.03.2016 (а.с.81-88 том 1), який став передумовою для прийняття спірного наказу №18, орган міграційної служби дійшов переконання про те, що позивач не є біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Суд погоджується з таким висновком органу міграційної служби, приймаючи до уваги наступне.

Згідно заяви-анкети позивача від 25.02.2016 (а.с.39 том 1) побоювання повернення до Сомалі обумовлені тим, що Аль-Шабааб (сомалійська радикальна ісламістська військова організація, з 2012 року - офіційний осередок Аль-Каїди в країнах Африканського Рогу (https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%94%D0%B6%D0%B0%D0%BC%D0%B0%D0%B0%D1%82_%D0%90%D1%88-%D0%A8%D0%B0%D0%B1%D0%B0%D0%B0%D0%B1) хотіли щоб позивач приєднався до них, це сталось в січні 2014.

Крім того, в анкеті-заяві позивач зазначає, що його батько був вбитий ще до того, як до нього прийшли Аль-Шаббаб і тому він не мав жодного захисту від них. Позивач був змушений тікати до Кенії , однак Аль-Шабааб там також активні, а уряд депортує всіх сомалійців назад.

При цьому, до прибуття в Україну, позивач певний час перебував в Російській Федерації (надалі - РФ). На питання співробітника органу міграційної служби про те, чому в РФ він не звертався за захистом, позивач в заяві-анкеті зазначив, що не вважає РФ безпечною країною через відомі расистські напади. Одночасно він не звертався за захистом в Кенії , оскільки з його слів ставлення уряду Кенії до сомалійців негативне і його б депортували.

Натомість, судом приймається до уваги протокол співбесіди позивача.

Так зі співбесіди за 02 березня 2016 року (а.с.60-65 том 1) судом встановлено, що причиною звернення позивача до міграційної служби є бажання заявника жити в кращих країнах, таких як Україна.

Причиною виїзду із Сомалі є те, що його батька вбили, а його мати сказала, що його також можуть вбити, так як і батька, члени інших кланів (позивач, зі слів, належить до клану Дір-Бімал ).

На запитання про те, чи існувала до позивача особиста загроза в Сомалі; чи загрожував йому будь-хто, будь-коли на території Сомалі; чи зазнавав він насильства від будь-якого суб`єкта за час проживання на території Сомалі; чи знає він про збройний конфлікт, який відбувається на території Сомалі, позивач надав негативну відповідь.

На запитання про те, чи знає він хто такі представники « Аль-Шабааб », позивач зазначив, що чув про них, але особисто ніколи з ними не зустрічався, що суперечить доводам позивача, наданим в заяві-анкеті, відповідно до яких Аль-Шабааб хотіли щоб позивач приєднався до них.

Разом з тим, позивач зазначив, що армія Аль-Шаббаб була в його місті Афгоє, але вони не спричиняли шкоди його родині.

На запитання про те, чи отримував позивач безпосередньо погрози на свою адресу; чи зазнавав він переслідувань за ознаками раси, релігії, національності, громадянства, політичним поглядам, позивач також надав негативну відповідь.

На запитання про те, чи рішення про його виїзд приймала його мати і він підкорився їй в силу свого віку, позивача надав позитивну відповідь.

На запитання про те, чи він не втікав від конкретної небезпеки, а їхав в пошуках кращого життя, останній зазначив, що мати переживала за його життя та хотіла, щоб він жив краще, а ніж у Сомалі.

На запитання про те, що загрожує позивачу у випадку повернення в Сомалі, він зазначив, що не хоче до Сомалі, бо там наразі неспокійно, а в Україні йому не потрібен саме документ біженця, а потрібен будь-який документ для легального існування.

Жодних об`єктивних доказів, які свідчать про політичну та антиурядову діяльність у країні свого походження позивачем органам міграційної служби та суду не надано.

Доводи щодо переслідувань зі сторони Аль-Шабааб суд відхиляє, як безпідставні та необґрунтовані.

Вказане в сукупності дає підстави дійти суду до висновку, що суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним, а тому жодних суб`єктивних факторів наявності побоювання за своє життя та здоров`я, які обумовлюють неможливість повернення заявника до Сомалі позивачем відповідачу та суду не надано.

Отже, вказані позивачем у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту мотиви не знайшли свого підтвердження за наслідком проведеної співбесіди, що дає підстави суду дійти до висновку про відсутність у позивача суб`єктивної сторони побоювань.

Аналогічні обставини та мотиви викладені у Висновку.

Таким чином, суд дійшов висновку про безпідставність і необґрунтованість позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 77-78, 139, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя П.О. Григорович

Судді І.В. Смолій

А.Б. Федорчук