Справа № 500/837/21
Суддя: Осташ Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2021-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/837/21

01 червня 2021 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Осташа А. В. розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Апарату Верховної Ради України (далі - відповідач), в якому просить:

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 351,5 календарний день невикористаної щорічної основної відпустки в розмірі 468 169,88 грн;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 30.08.2019 року по дату прийняття рішення у даній справі (а у разі здійснення фактичного розрахунку до дати прийняття рішення у справі за цим позовом - по дату такого фактичного розрахунку), виходячи з середньо-денного заробітку у розмірі 1395,71 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в порушення вимог чинного законодавства при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата йому не виплачено грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку. Посилання на відсутність бюджетних призначень на оплату праці, на думку позивача, не може бути підставою для невиконання вимог закону. Позивач вважає такі дії Апарату Верховної Ради України незаконними та такими, що порушують трудові права позивача та гарантії, визначені чинним законодавством.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено у справі судове засідання на 25.03.2021.

Відповідач подав до суду 22.03.2021 відзив на позов. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог у відзиві на позов представник відповідача вказує, що постановою Верховної Ради України «Про структуру апарату Верховної Ради України» від 20 квітня 2000 року №1678-ІІІ встановлено граничну чисельність кількості штатних одиниць та затверджено чітку структуру Апарату Верховної Ради України, однак серед такого переліку відсутні посади помічників-консультантів народних депутатів України. З урахуванням наведеного відповідач вважає, що Апарат Верховної Ради України не є роботодавцем для помічників народних депутатів, а отже не може здійснювати їм виплати заробітної плати, матеріальної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, тощо. На думку відповідача, умови проходження патронатної служби помічниками-консультантами народних депутатів України є специфічними, оскільки безпосереднім роботодавцем та керівником помічника-консультанта є народний депутат України. Водночас, Апарат Верховної Ради України лише здійснює документальне та фінансове обслуговування трудових правовідносин між ними. Зазначає, що розрахунок з ОСОБА_1 був проведений у повному обсязі в межах фонду оплати праці помічників-консультантів, які працювали у штаті народного депутата України VIII скликання ОСОБА_2 . Апарат Верховної Ради України не має право брати на себе фінансові зобов`язання щодо помічників-консультантів народних депутатів України, які не передбачені Законами України про Державний бюджет України на відповідний рік. При цьому, здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів можливе виключно в межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями, яких станом на час звільнення позивача було недостатньо.

Позивач, подав до суду 26.03.2021 відповідь на відзив, у якому зазначає, що він приймався на посаду та звільнявся з посади помічника-консультанта народних депутатів України розпорядженням Апарату Верховної Ради України, відповідно перебував у трудових відносинах саме з Апаратом Верховної Ради України, а не із відповідним народним депутатом України.

Відповідач подав 27.04.2021 додаткові письмові пояснення, в яких зазначив, що на дату звільнення позивача 29.08.2019 спору про розмір суми, належних позивачу при звільненні не було, а тому Апарат Верховної Ради України не повинен був сплачувати такі кошти, просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Також, представник відповідача подав письмове клопотання про залишення позовної заяви без руху в частині позовних вимог щодо стягнення в користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з тим, що не сплачено судовий за дану позовну вимогу.

Ухвалою суду від 28.04.2021 позовну заяву в частині позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків позовної заяви в 5-денний строк з дня отримання копії цієї ухвали.

Позивач виконав вимоги зазначеної ухвали та долучив до матеріалів справи квитанцію про сплату судового збору.

Ухвалою суду від 05.05.2021 продовжено розгляд справи та призначено судове засідання на 26.05.2021, яке було відкладено на 01.06.2021.

Позивач, подав 17.05.2021 відповідь (заперечення) на додаткові пояснення відповідача, в яких зазначив, що обов`язок роботодавця виплатити компенсацію за невикористану відпустку при звільненні працівника встановлений на рівні Закону, а саме у ч.1 ст.83 КЗпПУ та ч.1 ст.34 Закону України "Про відпустки" та не залежить від висловлення працівником претензій щодо такої виплати роботодавцю до чи у день його звільнення, просив позов задовольнити.

В судовому засіданні 26.05.2021 позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі з мотивів, що викладені в позовній заяві.

В судове засідання 01.06.2021 сторони не прибули, позивач та представник відповідача подали клопотання про розгляд справи без їх участі в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 3421 від 04.07.2006 ОСОБА_1 було зараховано з 29.06.2006 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу», присвоєно 7 ранг державного службовця, встановлено заробітну плату в сумі 2500 грн., на підставі подання народного депутата України ОСОБА_3 від 29.06.2006 та заяви ОСОБА_1 від 29.06.2006 (аркуш справи 84-86).

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 3787 від 21.06.2007 ОСОБА_1 було надано відпустку тривалістю 28 календарних днів з 05.06.2007 по 03.07.2007 включно, з наступним звільненням з 03.07.2007 у зв`язку з припиненням повноважень народного депутата України п`ятого скликання (аркуш справи 89).

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 8113 від 03.12.2007 ОСОБА_1 було зараховано з 26.11.2007 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу», із залишенням раніше присвоєного 7 рангу державного службовця, встановлено заробітну плату в сумі 3900 грн., на підставі подання народного депутата України ОСОБА_3 та заяви ОСОБА_1 від 26.11.2007 (аркуш справи 90-92).

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 5495 від 17.12.2012 ОСОБА_1 було зараховано з 13.12.2012 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу» із збереженням раніше присвоєного сьомого рангу державного службовця порядком переведення, увільнивши від виконання обов`язків помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання ОСОБА_3 , встановлено заробітну плату в сумі 6550 грн., на підставі подання народного депутата України ОСОБА_3 від 12.12.2012 та заяви ОСОБА_1 від 12.12.2012 (аркуш справи 93-95).

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 7212 від 26.11.2014 помічників-консультантів народних депутатів України, повноваження яких достроково припинено, увільнено із займаних посад 27.11.2014 у зв`язку із закінченням строку трудового договору. У Розпорядженні також зазначено: провести виплату компенсації за невикористані щорічні основні та додаткові відпустки у межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України, зокрема, ОСОБА_1 станом на 27.11.2014 було невикористано 59 календарних днів основної щорічної відпустки (аркуш справи 97).

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 520 від 23.01.2015 ОСОБА_1 було зараховано з 06.01.2015 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу», встановлено заробітну плату в сумі 4200 грн., на підставі подання народного депутата України ОСОБА_2 від 05.01.2015 та заяви ОСОБА_1 від 05.01.2015 (аркуш справи 98-100).

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 1367 від 10.02.2015 ОСОБА_1 було переведено за його згодою з 02.02.2015 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу» із збереженням раніше присвоєного 7 рангу державного службовця, встановлено заробітну плату в сумі 8526 грн., на підставі подання народного депутата України ОСОБА_2 від 02.02.2015 та заяви ОСОБА_1 від 02.02.2015 (аркуш справи 101-103).

Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України №1084-к від 29.04.2016 ОСОБА_1 було переведено за його згодою з 04.05.2016 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу», встановлено заробітну плату в сумі 12540 грн, на підставі подання народного депутата України ОСОБА_2 від 29.04.2016 та заяви ОСОБА_1 від 29.04.2016 (аркуш справи 104-106).

Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України №1305-к від 27.08.2019 помічників-консультантів народних депутатів України VIII скликання Верховної Ради України, повноваження яких достроково припинено, звільнено із займаних посад 29.08.2019 у зв`язку із закінченням строкового трудового договору. У Розпорядженні також зазначено: провести виплату компенсації за невикористані щорічні основні та додаткові відпустки згідно статті 19 Закону України «Про відпустки» у межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» згідно з додатком, зокрема, ОСОБА_1 станом на 29.08.2019 було невикористано 139,5 календарних днів основної щорічної відпустки (аркуш справи 107).

Відповідно до листа Управління справами Апарату Верховної Ради України від 17.03.2021 (аркуш справи 110) станом на момент звільнення - на 3 липня 2007 року, 12 грудня 2014 року та 29 серпня 2019 року) економії фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України V, VI, VII скликання ОСОБА_3 та VIII скликання ОСОБА_2 було недостатньо для виплати позивачу компенсації за невикористану основну щорічну відпустку в повному обсязі. А тому, здійснити нарахування та виплату компенсації при звільненні 3 липня 2007 року за 2 календарні дні невикористаної щорічної основної відпустки в розмірі 244 грн. 00 коп., 12 грудня 2012 року за 151,5 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки у розмірі 32337 грн. 68 коп., при звільненні 27 листопада 2014 року за 59 календарних днів невикористаної щорічної основної відпусти в розмірі 12115 грн. 65 коп., при звільненні 29 серпня 2019 року за 140 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки в розмірі 129036 грн. 11 коп. ОСОБА_1 не вбачалось можливим.

Позивач, 28.01.2021 звернувся до відповідача із заявою щодо невиплати йому грошової компенсації за невикористану відпустку.

Згідно листа Управління кадрів Апарату Верховної Ради України від 12.02.2021 №15/26-2021/41061 в якому зазначено, що на момент звільнення економії фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України V, VI, VII скликання ОСОБА_3 та VIII скликання ОСОБА_2 було недостатньо для виплати позивачу компенсації за невикористану основну щорічну відпустку в повному обсязі.

Згідно довідки Управління кадрів Апарату Верховної Ради України від 09.02.2021 №20-20/116, кількість не використаних календарних днів щорічної основної відпустки позивача ставить разом 351,5 календарних днів, а саме:

- за період з 26.06.2006 по 03.07.2007 - 2 календарних дні;

- за період з 26.11.2007 по 12.12.2012 - 151,5 календарних днів;

- за період з 13.12.2012 по 29.11.2014 - 59 календарних днів;

- за період з 06.01.2015 по 29.08.2019 - 139 календарних днів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Відповідно до частини 3 статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України" помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.

Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк.

Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Згідно з положеннями частини 1 статті 21 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 23 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 від 06 листопада 1992 року роз`яснив, що договір вважається укладеним, якщо видано наказ про призначення та фактично допущено працівника до роботи.

Таким чином, строковий трудовий договір це угода, яка визначає взаємні права та обов`язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду.

Згідно з частиною сьомою статті 1.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року №379/95-ВР (далі - Положення), помічники-консультанти народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Частина восьма статті 1.1 Положення визначає, що помічник-консультант народного депутата України у своїй роботі керується Конституцією України, законодавством України, а також цим Положенням.

Відповідно до частини другої Положення на помічників-консультантів народного депутата України, які прикріплені для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України, поширюється дія розділів III, VI та VII Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Апарату Верховної Ради України.

Згідно із статтями 3.1, 3.2 Положення, персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.

Помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Народний депутат України самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, які встановлюються йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України.

Відповідно до статті 4.1. Положення розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.

У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Частинами 1 та 3 статті 4.4 Положення помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України "Про відпустки".

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 07.05.2002 № 8-рп/202 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), правове регулювання Конституцією України (254к/96-ВР) та спеціальними законами України статусу, зокрема Прем`єр-міністра України, членів Кабінету Міністрів України та інших посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-XII) (3723-12) не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у тих випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

За наведених обставин, до правовідносини у сфері проходження патронатної служби і, які стосуються виплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України підлягають застосуванню відповідні норми Кодексу законів про працю України та Закону України "Про відпустки".

Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР).

Згідно з частиною 3 статті 2 Закону № 504/96-ВР право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до частин 1, 4 статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Положення частин 1, 4 статті 24 Закону № 504/96-ВР кореспондуються із положеннями частин 1 ,4 статті 83 Кодексу законів про працю України.

Статтею 3 Закону № 504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

З системного аналізу викладеного вбачається, що підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення особи з вказаної посади.

При цьому, виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, закріпленою на законодавчому рівні нормами Закону № 504/96-ВР та Кодексу законів про працю України та не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці.

Крім того, згідно з підпунктом 1 пункту 1 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року № 769 Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Підпунктами 1, 2 пункту 10 Положення про Апарат Верховної Ради України визначено, що Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Суд зазначає, що оскільки позивач був прийнятий на посаду та звільнений із посади помічника-консультанта народного депутата України розпорядженнями Апарату Верховної Ради України, суд приходить до висновку про те, що позивач перебував у трудових відносинах саме із Апаратом Верховної Ради України, а не із відповідним народним депутатом України Верховної Ради України восьмого скликання.

Отже, видатки з виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України, має нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.

Вказаний висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 757/9144/16-ц.

З урахуванням наведеного вище суд зазначає, що посилання відповідача на те, що роботодавцем по відношенню до помічника-консультанта народного депутата України є народний депутат України, як на підставу для невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України є необґрунтованими. Суд наголошує, що відсутність бюджетних призначень на оплату праці не може бути підставою для невиконання вимог закону.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України можливе виключно в межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями. Проте, Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" такі бюджетні призначення не були передбачені.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі "Кечко проти України" (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Відповідно до частин 1,2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Таким чином, обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на отримання виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України.

Крім того, як вже було зазначено судом вище, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, така гарантія імперативно закріплена на законодавчому рівні в нормах Закону України "Про відпустки" та Кодексу законів про працю України, а відтак, не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці.

З огляду на наведене, посилання відповідача на відсутність бюджетних призначень на здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України, як на підставу для невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України суд вважає необґрунтованими та безпідставними.

Як зазначено вище, станом на день звільнення з посади позивач мав 351,5днів невикористаної щорічної основної відпустки.

З аналізу вищенаведених норм чинного законодавства та встановлених обставин справи слідує, що невикористані позивачем дні основної щорічної відпустки підлягають компенсації.

Відповідач вказує, що така компенсація виплачена позивачу не була у зв`язку із відсутністю на момент звільнення (станом на 12.12.2012, 27.11.2014, 29.08.2019) економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України.

З цього приводу суд звертає увагу на те, що нормами Закону України "Про статус народного депутата України" визначено право народного депутата визначати порядок виплат і розмір заробітної плати помічників-консультантів, проте, не надано права позбавляти їх соціальних гарантій, що встановлені законом.

Отже, чинним законодавством не передбачено обмеження у виплаті компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України або отримання згоди народного депутата України.

Таким чином, з огляду на вищенаведені норми законодавства та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідач безпідставно не виплатив позивачу при звільненні грошову компенсацію за невикористані дні основної щорічної відпустки

Порядок обчислення щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Згідно з пунктом 7 Порядку №100, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Як встановлено судом та зазначено вище, згідно довідки Управління кадрів Апарату Верховної Ради України від 09.02.2021 №20-20/116, кількість не використаних календарних днів щорічної основної відпустки позивача ставить разом 351,5 календарних днів, а саме:

- за період з 26.06.2006 по 03.07.2007 - 2 календарних дні;

- за період з 26.11.2007 по 12.12.2012 - 151,5 календарних днів;

- за період з 13.12.2012 по 29.11.2014 - 59 календарних днів;

- за період з 06.01.2015 по 29.08.2019 - 139 календарних днів.

Згідно з довідкою Управління справами Апарату Верховної Ради України по зарплаті від 05.02.2021 (аркуш справи 11), яку надав відповідач, заробітна плата позивача за період з серпня 2018 по липень 2019 становить 331648,00 грн.

Суд зазначає, що позивач не навів розрахунку суми невиплаченої грошової компенсації за не використані дні щорічної основної відпустки та не надав відповідних документів для здійснення такого розрахунку, а тому суд вважає за необхідне здійснити розрахунок на підставі наявних в матеріалах справи документів.

Таким чином, розмір компенсації за невикористану щорічну відпустку становить 468169,80 грн (331648,00грн./249 днів) х 351,5 днів невикористаної щорічної відпустки).

Враховуючи викладене, розмір компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, що підлягає стягненню з відповідача становить 468169,80 грн.

Суд вважає за необхідне зазначити, що визначення конкретної суми компенсаційної виплати у даному випадку не відноситься до дискреційних повноважень відповідача, оскільки Порядком №100 закріплено чітку формулу обчислення суми компенсації за невикористані дні відпустки.

Правову позицію аналогічного змісту викладено Верховним Судом в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №826/8319/16, а також вказаний спосіб захисту порушеного права позивача узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеною в постанові від 27 березня 2019 року у справі №757/9144/16-ц.

В частині позовних вимог щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, суд зазначає таке.

Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці помічників-консультантів народного депутата України не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику при звільненні всіх належних сум, тому суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексів законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення.

Так, вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена ст.117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 ст.117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Таким чином, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 року у справі №810/451/17.

Отже, у спірних правовідносинах має місце невиплата позивачу компенсації за невикористані відпустки станом на 29.08.2019 (день звільнення) без проведення цього ж дня остаточного розрахунку, тому відповідно до ст.117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за період затримки такого розрахунку.

Встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. При вирішенні цього питання враховуються такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи №806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019 року.

Розрахунок середнього заробітку працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими вищезгаданим Порядком №100 .

Зокрема, за п.2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 Порядку №100).

Згідно з довідки Апарату Верховної ради України від 05.02.2021 за червень 2019 та у липень 2019 позивачу сукупно було нараховано заробітну плату в сумі 57 224 грн (аркуш справи 11).

Для визначення середньоденного заробітку позивача суд застосовує формулу ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а саме: 57 224 грн / 41 робочий день (червень - 18, липень - 23) = 1 3395, 71 грн.

Оскільки днем звільнення позивача є 29.08.2019 року то по день прийняття рішення суду (01.06.2021) кількість робочих днів затримки буде становити 439 (згідно калькулятора робочих днів).

Повна сума середнього заробітку за час затримки у виплаті буде становити 439*1395, 71 грн = 612 716, 69 грн

Суд ввважає, що стягнення вищезазначеної суми, становитиме для відповідача надмірний тягар, тим більше що сума середнього заробітку за час щатримки перевищує майже у півтора рази суму компенсації за невикористану відпустку.

З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача, за встановлених обставин, є стягнення на його користь середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні по дату прийнятя рішення суду (з 30.08.2019 року по 01.06.2021 року), прямопропорційного розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум, у розмірі 117 042 грн 45 коп. (25% від 468 169 грн 80 коп).

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, ч.2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідками судового розгляду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності оскаржуваного рішення, дій.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.90 КАС України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 351,5 невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за період роботи з 26.06.2006 по 29.08.2019 у розмірі 468169 (чотириста шістдесят вісім тисяч сто шістдесят дев`ять) грн. 80 (вісімдесят) коп.

3. Зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки починаючи з 30.08.2019 по день винесення рішення суду - 01.06.2021 в сумі 117 042 (сто сімнадцять тисяч сорок дві) грн 45 (сорок п`ять) коп.

5. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання позову в сумі 7550 (сім тисяч п`ятсот п`ятдесят) грн 80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 червня 2021 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- Апарат Верховної Ради України (місцезнаходження/місце проживання: вул. Грушевського,5,м. Київ 8,01008 код ЄДРПОУ/РНОКПП 20064120);

Головуючий суддя Осташ А.В.