Справа № 440/2781/21
Суддя: С.С. Сич
Дата ухвалення: 2021-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року м. ПолтаваСправа № 440/2781/21

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сич С.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Миргородської міської ради про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

26 березня 2021 року ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Миргородської міської ради Полтавської області (надалі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення шостої сесії восьмого скликання Миргородської міської ради від 12 березня 2021 року №189 "Про відмову громадянам у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" у частині відмови гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та зобов`язання Миргородської міської ради прийняти рішення про надання гр. ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням шостої сесії восьмого скликання Миргородської міської ради від 12 березня 2021 року №189 "Про відмову громадянам у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Позивач вважає відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою необґрунтованою, посилаючись на те, що мотивація відмови є безпідставною та суперечить імперативним вимогам Земельного кодексу України.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 31 березня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №440/2781/21, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), витребувано докази та встановлено строк для їх надання до суду.

14 квітня 2021 року до суду надійшов відзив Миргородської міської ради /а.с. 26-28/, у якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що рішенням п`ятнадцятої сесії Миргородської міської ради сьомого скликання №40 від 22 вересня 2016 року "Про надання КП "Комбінат благоустрою та озеленення" надано КП "Комбінат благоустрою та озеленення" дозвіл на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для облаштування зон відпочинку з метою оформлення права постійного користування на земельні ділянки цільового призначення для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення за адресами: АДРЕСА_1 орієнтовною площею 6,04 га; АДРЕСА_2 орієнтовною площею 0,36 га (сквер поряд з магазином " ІНФОРМАЦІЯ_1 "). На даний час вказане рішення, яке було підставою для прийняття оскаржуваного позивачем рішення є чинним. Тому вважає, що рішення шостої сесії восьмого скликання Миргородської міської ради від 12 березня 2021 року №189 "Про відмову громадянам у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" є законним та таким, яке прийнято в інтересах всієї територіальної громади.

19 квітня 2021 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив /а.с. 68-70/, у якій зазначено, що підстава відмови в оскаржуваному рішенні від 12.03.2021 №189 та підстава відмови, що викладена у відзиві на позовну заяву від 12.04.2021, є різними та взаємовиключними.

29 квітня 2021 року до суду надійшло клопотання відповідача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - КП "СПЕЦКОМУНТРАНС".

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року у задоволенні клопотання Миргородської міської ради Полтавської області про залучення третьої особи у справі №440/2781/21 - відмовлено.

Справу розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши письмові докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини та спірні правовідносини.

ОСОБА_1 звернувся до Миргородської міської ради з заявою від 11.02.2021 (вх. №2843 від 11.02.2021), у якій просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою біля домоволодіння АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд з метою посвідчення права власності на земельну ділянку, орієнтовний розмір 0,10 га /а.с. 30/.

До цієї заяви позивачем було додано: копію паспорта та ідентифікаційного коду /а.с. 34-35/, довідку відділу у Миргородському районі ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 08.02.2021 №136/172-21 /а.с. 31/, графічні матеріали з бажаним місцем розташування земельної ділянки /а.с. 32-33/.

Пунктом 1 рішення шостої сесії восьмого скликання Миргородської міської ради від 12 березня 2021 року №189 "Про відмову громадянам у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" вирішено відмовити гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, місце розташування: АДРЕСА_1 (згідно доданого заявником графічного матеріалу), у зв`язку з тим, що земельна ділянка знаходиться в зоні для облаштування зон відпочинку (землі загального використання) /а.с. 29/.

Не погодившись з рішенням шостої сесії восьмого скликання Миргородської міської ради від 12 березня 2021 року №189 "Про відмову громадянам у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" в частині відмови гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню шостої сесії восьмого скликання Миргородської міської ради від 12 березня 2021 року №189 "Про відмову громадянам у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" в частині відмови гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, суд дійшов наступних висновків.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини у сфері забезпечення права громадян на землю урегульовано Земельним кодексом України від 25.10.2001 №2768-ІІІ (надалі - ЗК України, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до пункту "г" частини 1 статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Згідно з частиною 1 статті 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин визначені статтею 12 Земельного кодексу України, відповідно до приписів частини 1 якої до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до частини 6 статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду України від 10.12.2013 у справі №21-358а13 та в постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 545/808/17, від 07.06.2019 у справі №826/17196/17, від 25.02.2020 у справі №723/1964/14-а, від 22.04.2020 у справі №818/1707/16.

Земельний кодекс України не тільки визначає вичерпний перелік підстав для відмови особі в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах безоплатної приватизації, але й зобов`язує орган державної влади або орган місцевого самоврядування у випадках ухвалення рішення про відмову в надані такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 звернувся до Миргородської міської ради Полтавської області із заявою від 11.02.2021 (вх. №2843 від 11.02.2021), у якій просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою біля домоволодіння АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд з метою посвідчення права власності на земельну ділянку, орієнтовний розмір 0,10 га /а.с. 30/.

До цієї заяви позивачем було додано: копію паспорта та ідентифікаційного коду /а.с. 34-35/, довідку відділу у Миргородському районі ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 08.02.2021 №136/172-21 /а.с. 31/, графічні матеріали з бажаним місцем розташування земельної ділянки /а.с. 32-33/.

Отже, у своїй заяві ОСОБА_1 зазначив цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До заяви додав графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Єдиною підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у спірному рішенні шостої сесії восьмого скликання Миргородської міської ради від 12 березня 2021 року №189 "Про відмову громадянам у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" зазначено те, що земельна ділянка знаходиться в зоні для облаштування зон відпочинку (землі загального використання).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту; містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій.

Згідно з частиною 1 статті 16 цього Закону планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Частиною 1 статті 18 цього Закону встановлено, що план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

Досліджуючи чинний на час виникнення спірних правовідносин План зонування території міста Миргород (http://myrgorod.pl.ua/page/sfera-zhkg-arhitektura-ta-zemelni-vidnosyny/generalnyj-plan) суд встановив, що територія, на якій знаходиться бажана позивачем земельна ділянка по АДРЕСА_3 , відноситься до житлової зони Ж-1 Садибна житлова забудова /а.с. 14, 16, 17/.

Отже, бажана позивачем земельна ділянка відноситься до житлової зони Ж-1 Садибна житлова забудова та на час виникнення спірних правовідносин не знаходиться в зоні для облаштування зон відпочинку (землі загального використання).

Доводи відповідача про те, що рішенням Миргородської міської ради від 22.09.2016 №40 надано КП "Комбінат благоустрою та озеленення" дозвіл на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для облаштування зон відпочинку з метою оформлення права постійного користування на земельні ділянки цільового призначення для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення за адресами: АДРЕСА_1 орієнтовною площею 6,04 га; АДРЕСА_2 орієнтовною площею 0,36 га (сквер поряд з магазином " ІНФОРМАЦІЯ_1 "), не були покладені в основу оскаржуваного у даній справі рішення та не були підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Разом з тим, оцінюючи відповідні доводи відповідача, суд зазначає, що передача земельних ділянок у власність або користування передбачає проходження певної процедури з виготовлення проекту землеустрою (або технічної документації у разі надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення), його погодження компетентними органами тощо, що в подальшому є підставою для прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування з цього питання (статті 118, 123 Земельного кодексу України). Водночас згідно з приписами статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. При цьому, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (стаття 126 Земельного кодексу України).

Аналіз положень статей 116, 118 Земельного кодексу України дає підстави стверджувати, що правові наслідки отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є тотожними наслідкам передачі вказаної земельної ділянки у власність, що фактично вказує про відсутність обтяжень земельної ділянки у такому випадку.

У даному випадку надання такого дозволу вказує про відсутність обтяжень щодо бажаної земельної ділянки і ще не означає позитивного рішення місцевої ради про передачу у користування цієї земельної ділянки після виготовлення проекту землеустрою.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено в постанові Верховного Суду від 27.02.2020 у справі № 120/1491/19-а.

Рішення Миргородської міської ради від 22.09.2016 №40, як і договір №53 про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 07.04.2021, не є правовстановлюючими документами та самі по собі не свідчать про виникнення у КП "Комбінат благоустрою та озеленення" та/або у КП "СПЕЦКОМУНТРАНС" права користування земельною ділянкою, оскільки статтею 125 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували право власності чи право користування на обрану позивачем земельну ділянку інших осіб.

Зважаючи на вищевикладене, суд відхиляє доводи відповідача про правомірність оскаржуваного рішення з посиланням на рішення Миргородської міської ради від 22.09.2016 №40.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Разом з тим, усупереч наведеній нормі відповідачем, який є суб`єктом владних повноважень, не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження невідповідності місця розташування бажаної позивачем земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, а отже, відповідачем не доведено правовірності оскаржуваного рішення.

За встановлених обставин справи та наведених вище норм законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення шостої сесії восьмого скликання Миргородської міської ради від 12 березня 2021 року №189 "Про відмову громадянам у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" у частині відмови гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, місце розташування: АДРЕСА_3 (згідно доданого заявником графічного матеріалу), - прийняте відповідачем не на підставі, не спосіб, що визначені Конституцією та Земельним кодексом України, та необґрунтовано, тобто без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Миргородської міської ради прийняти рішення про надання гр. ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, суд виходить з наступного.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тобто, за змістом вказаної правової норми, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні регламентовано частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України.

Частиною 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У даній справі оцінка правомірності відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою стосувалася мотивів, які наведені відповідачем у оскаржуваному рішенні. Суд не може досліджувати інші обставини, що можуть бути перешкодою в наданні такого дозволу, які не досліджувалися відповідачем, оскільки ці повноваження відносяться до його виключної компетенції.

З огляду на вищевикладене, вимога про зобов`язання Миргородської міської ради прийняти рішення про надання гр. ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд задоволенню не підлягає. Натомість, належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі, з урахуванням частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, є зобов`язання Миргородської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11 лютого 2021 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою біля домоволодіння АДРЕСА_3 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд з метою посвідчення права власності на земельну ділянку, орієнтовний розмір 0,10 га, з урахуванням висновків суду.

Отже, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908 грн., що підтверджується квитанцією №25-98709884/С від 25.03.2021 та випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України..

Таким чином, оскільки адміністративний позов задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Миргородської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 454 грн. (908 грн./2).

У матеріалах справи наявне клопотання позивача про стягнення з відповідача на користь позивача суми судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн. /а.с. 60-61/.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з ч. 2 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до ч. 6 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Відповідно до п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 р. № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься у постанові Верховного Суду від 31.07.2018 р. (справа № 820/4263/17).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.09.2020 у справі № 826/4959/16, вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 01.09.2020 у справі № 640/6209/19, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Також, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг з категорією складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження надання відповідних послуг позивачу адвокатом Шимко А.Р. надано наступні документи: договір про надання правової допомоги №021 від 12.03.2021 /а.с. 62-63/, додаток №1 до договору про надання правової допомоги №021 від 12.03.2021 /а.с. 65/, акт виконаних робіт від 19.04.2021 /а.с. 66/, квитанцію №021 від 19.04.2021 на суму 5000 грн. /а.с. 64/.

У акті виконаних робіт від 19.04.2021 сторони вирішили, що загальна сума наданих послуг з правової допомоги становить 5000 грн. (правова консультація - 2 год. - 1000 грн., формування правової позиції, аналіз оскаржуваного рішення - 10 год. - 700,00 грн., підготовка справи до розгляду, вивчення судової практики, написання позовної заяви - 15 год., - 2000 грн., додаткова консультація щодо відзиву на позовну заяву, аналіз аргументів відповідача, підготовка та написання відповіді на відзив, підготовка клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу - 8 год., - 1300,00 грн., всього - 5000 грн.).

За змістом наданого до суду акту виконаних робіт від 19.04.2021 адвокатом витрачено для надання послуг та виконання робіт, вказаних у акті, у даній справі незначної складності загалом 35 (тридцять п`ять) годин, які оцінено у 5000 грн.

Разом з тим, заявлена позивачем вартість правничої допомоги по цій справі незначної складності не є співмірною зі складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт та часом, необхідним для виконання відповідних робіт.

Зважаючи на співмірність розміру витрат на правничу допомогу зі складністю справи (справа незначної складності, яка розглядається в порядку спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні) та виконаними адвокатом роботами, часом, необхідним та витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також враховуючи часткове задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Миргородської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1250 грн. (2500 грн./2).

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 3, 6-10, 134, 139, 229, 241-245, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ) до Миргородської міської ради (ідентифікаційний код 21051131, вул. Незалежності, 17, м. Миргород, Полтавська область, 37600) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення шостої сесії восьмого скликання Миргородської міської ради від 12 березня 2021 року №189 "Про відмову громадянам у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" в частині відмови гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, місце розташування: АДРЕСА_3 (згідно доданого заявником графічного матеріалу).

Зобов`язати Миргородську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11 лютого 2021 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою біля домоволодіння АДРЕСА_3 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд з метою посвідчення права власності на земельну ділянку, орієнтовний розмір 0,10 га, з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Миргородської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 454 грн. (чотириста п`ятдесят чотири гривні) та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1250 грн. (одна тисяча двісті п`ятдесят гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Другого апеляційного адміністративного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII.

Суддя С.С. Сич