Справа № 640/696/21
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2021-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 травня 2021 року 10:50 № 640/696/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., при секретарі судових засідань Прокопенко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Державної митної служби України
про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення грошового забезпечення

за участі представників сторін:

від позивача - Федоренко Д.В.,

від відповідача - Гришакова Н.Є.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду з позовом до Державної митної служби України, в якому просить: визнати протиправним та скасувати наказ Державної митної служби України №1031-0 від 22 жовтня 2020 року "Про звільнення ОСОБА_1 " щодо припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 , заступника директора департаменту - начальника управління організації боротьби з митними правопорушеннями та міжнародної взаємодії Департаменту організації протидії митним правопорушенням Державної митної служби України, у зв`язку зі скороченням посади державної служби; визнати протиправним та скасувати наказ Державної митної служби України № 1250-0 від 11 грудня 2020 року "Про внесення змін до наказу Держмитслужби від 22 жовтня 2020 року № 1031-0 "Про звільнення ОСОБА_1 " щодо припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 , заступника директора департаменту - начальника управління організації боротьби з митними правопорушеннями та міжнародної взаємодії Департаменту організації протидії митним правопорушенням Державної митної служби України, у зв`язку зі скорочення посади державної служби; поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на посаді заступника директора департаменту - начальника управління організації боротьби з митними правопорушеннями та міжнародної взаємодії Департаменту організації протидії митним правопорушенням Державної митної служби України; стягнути з Державної митної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 43 048 (сорок три тисячі сорок вісім) грн. 80 коп, з наступним відрахуванням усіх необхідних платежів та податків при видачі грошової суми; стягнути з Державної митної служби України на користь ОСОБА_1 ,) судові витрати у сумі 15 816 (п`ятнадцять тисяч вісімсот шістнадцять) грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на порушення відповідачем процедури звільнення, а саме - попередження про наступне вивільнення було надіслано йому, позивачу, на електронну адресу та відповідачем не було запропоновано вакантних посад. Крім того, позивач вказує, що станом на час прийняття оскаржуваного наказу №1031-0 від 22 жовтня 2020 року "Про звільнення ОСОБА_1 ", він, позивач, перебував на лікарняному.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог у відзиві на позов представник відповідача вказує, що пропонування вакантної посади особі, що підлягає звільненню внаслідок скорочення посади, є правом керівника, а не обов`язком. Також представник відповідача вказує, що наказом Державної митної служби України № 1250-0 від 11 грудня 2020 року внесені зміни до наказу Держмитслужби від 22 жовтня 2020 року № 1031-0 "Про звільнення ОСОБА_1 " щодо дати звільнення останнього (перший день після закінчення лікарняного).

У відповіді на відзив позивач наголошує, що офіційно електронну адресу Державній митній службі України не повідомляв, отже його неналежно повідомлено про наступне звільнення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києві від 27 квітня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позову, представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Станом на час виникнення спірних правовідносин позивач працював на посаді заступника директора департаменту - начальника управління організації боротьби з митними правопорушеннями та міжнародної взаємодії Департаменту організації протидії митним правопорушенням Державної митної служби України.

Листом від 21 вересня 2020 року №08-1/12-01/10/12020 «Про доведення до відома» позивачу на електронну адресу направлено повідомлення про наступне вивільнення.

Наказом Державної митної служби України №1031-0 від 22 жовтня 2020 року "Про звільнення ОСОБА_1 " відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» припинено державну службу та ОСОБА_1 звільнено із займаної посади.

Наказом Державної митної служби України № 1250-0 від 11 грудня 2020 року "Про внесення змін до наказу Держмитслужби від 22 жовтня 2020 року № 1031-0 "Про звільнення ОСОБА_1 " внесено зміни до пункту 1 та підпункту 2.1 пункту 2 наказу Державної митної служби України №1031-0 від 22 жовтня 2020 року щодо дати припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 , а саме дата припинення державної служби та звільнення з 23 листопада 2020 року.

Незгода позивача із вказаними вище наказами зумовила звернення до суду з даним позовом.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця регулюються Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII (далі - Закон №889-VIII).

Згідно частин 1-3 статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87 1 цього Закону).

Нормами пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Так, в матеріалах справи наявні копія штатного розпису Державної митної служби України на 2020 рік, затвердженого 19 червня 2020 року, та копія штатного розпису Державної митної служби України на 2020 рік, затвердженого 20 серпня 2020 року, за результатом аналізу яких вбачається, що мало місце скорочення посади заступника директора департаменту - начальника управління організації боротьби з митними правопорушеннями та міжнародної взаємодії Департаменту організації протидії митним правопорушенням Державної митної служби України внаслідок зміни штатного розпису державного органу без скорочення чисельності штату державних службовців.

Згідно частини 3 статті 87 Закону №889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Так, судом встановлено та позивачем не заперечується, що листом від 21 вересня 2020 року №08-1/12-01/10/12020 «Про доведення до відома» позивачу на електронну адресу направлено повідомлення про наступне вивільнення.

Відповідно до статті 9-1 Закону №889-VIII доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У разі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інформація або документи надсилаються державному службовцеві за адресою місця проживання/перебування або на його адресу електронної пошти чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку за наявними в особовій справі контактними даними.

Державний службовець при вступі чи проходженні державної служби зобов`язаний повідомити службу управління персоналом про його засоби електронної пошти чи інші засоби телекомунікаційного зв`язку з ним з метою їх використання для доведення до відома державного службовця інформації або документів.

Інформація або документи, надіслані поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення.

Позивач у позовній заяві вказує, що з 21 вересня 2020 року він перебував на самоізоляції, оскільки його дружина отримала позитивний результат тесту на наявність в організмі РНК COVID-19 та він, позивач, продовжував працювати дистанційно.

З урахуванням викладеного у сукупності суд дійшов висновку, що позивача повідомлено про наступне вивільнення у визначений Законом №889-VIII спосіб.

Щодо доводів позивача, що він не повідомляв засоби електронної пошти чи інші засоби телекомунікаційного зв`язку з ним з метою їх використання для доведення до відома державного службовця інформації або документів, суд зазначає таке.

По-перше, повідомлення засобів електронної пошти є обов`язком державного службовця відповідно до частини 32 статті 9-1 Закону №889-VIII.

По-друге, особова картка позивача (рядок 10) містить електронну пошту позивача.

Відповідно до пункту 2 Інструкції щодо заповнення Особової картки державного службовця, затвердженої Наказом Національного агентства України з питань державної служби від 05 серпня 2016 року № 156, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 31 серпня 2016 р. за № 1200/29330 Рядок «Реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності)» та пункти 1-13, 15, 16, 30, 31 заповнює претендент на посаду.

З системного аналізу викладеного вбачається, що саме позивачем було повідомлено Державній митній службі України свою електронну адресу.

Відповідно до частини 2 статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами 2, 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України передбачено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Разом з тим, згідно з приписами частини 5 статті 40 Кодексу законів про працю України (у редакції із змінами, внесеними згідно із Законом № 113-IX від 19 вересня 2019 року) особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Таким чином, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників), а також особливості застосування до них положень частини 2 статті 40 Кодексу законів про працю України частини 2 і 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Станом на час прийняття оскаржуваного наказу Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 року № 117-IX абзац другий частини третьої статті 87 виключено, зокрема, виключено норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Натомість, були внесені відповідні зміни, зокрема, до статті 22 та 87 Закону України "Про державну служб", якими врегульовано питання звільнення державних службовців на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу".

Отже, Законом України "Про державну службу", який є спеціальним законом, що регулює статус державного службовця, встановлено право за рішенням суб`єкта призначення, а не його обов`язок щодо переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду без обов`язкового проведення конкурсу.

Суд критично оцінює доводи позивача про протиправність оскаржуваних наказів з посиланням на висновки Верховного Суду України та Верховного Суду щодо застосування норм права, сформовані у постановах, перелік яких наведено у позовній заяві, оскільки Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 року №117-IX були внесені зміни до Закону України "Про державну службу" та до статті 40 КЗпП України (статтю 40 доповнено частиною п`ятою), а у наведених позивачем постановах Верховним Судом України та Верховним Судом не формувалися правові висновки щодо застосування норм Закону України "Про державну службу" (статей 22, 87) та статті 40 КЗпП України у редакціях після внесення до них змін Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 року №117-IX.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ №1031-0 від 22 жовтня 2020 року "Про звільнення ОСОБА_1 " та, як наслідок, наказ № 1250-0 від 11 грудня 2020 року "Про внесення змін до наказу Держмитслужби від 22 жовтня 2020 року № 1031-0 "Про звільнення ОСОБА_1 " відповідають вимогам статті 87 Закону України "Про державну службу", не порушує вимог частини 2 статті 40, частин 2, 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин в силу приписів частини 5 статті 40 Кодексу законів про працю України та статей 3, 5 Закону України "Про державну службу", при цьому відповідачем дотримано вимоги частини 3 статті 87 Закону №889-VIII щодо належного персонального попередження позивача не пізніше ніж за 30 календарних днів про наступне вивільнення, тому відсутні підстави для задоволення позову.

Правомірність наказів №1031-0 від 22 жовтня 2020 року та № 1250-0 від 11 грудня 2020 року прямо вказує на відсутність підстав для задоволення позову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора департаменту - начальника управління організації боротьби з митними правопорушеннями та міжнародної взаємодії Департаменту організації протидії митним правопорушенням Державної митної служби України та стягнення з Державної митної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не доведено наявність правових підстав для скасування оскаржуваних наказів, в той час як відповідач, як суб`єкти владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виконали, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правих підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх розподілу, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-243, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко

Повний текст рішення виготовлено 31 травня 2021 року