Справа № 640/16026/20
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2021-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2021 року м. Київ № 640/16026/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у м. Києві

про визнання протиправним та скасування рішення про виключення

з реєстру платників єдиного податку,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ідентифікаційний код 43141267), в якому просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві №1178/26-52-13-02-38 від 27.10.2017 про виключення з реєстру платників єдиного податку;

визнати протиправним та скасувати повідомлення ГУ ДПС у м. Києві про відмову у прийнятті звітності за вих. №17363/ФОП/26-15-33-15-15 від 17.04.2020 та повідомлення про відмову у прийнятті звітності вих. №22482/ФОП/26-15-33-15-15 від 20.05.2020;

зобов`язати ГУ ДПС у м. Києві поновити ФОП ОСОБА_1 як платника єдиного податку третьої групи з 01.10.2017.

В якості підстав позову позивач зазначає, що відповідач протиправно виключив позивача з Реєстру платників єдиного податку у зв`язку з несвоєчасною сплатою податкової заборгованості.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.07.2020 (суддя Пащенко К.С.) відкрито провадження у адміністративній справі № 640/16026/20, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

Відповідачем подано відзив, у якому зазначено, що в інтегрованій картці платника податків на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів був наявний податковий борг. З метою забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків податковим органом на адресу позивача направлено податкову вимогу. Відповідач вказав, що наявність відповідної заборгованості стала підставою для складення довідки та для прийняття рішення про виключення з реєстру платників єдиного податку. При цьому відповідно до інформаційних баз даних ДФС документальна перевірка не проводилась, акт не складався.

Позивачем подано відповідь на відзив, у якій вказано, що судовою практикою підтверджено, що рішення контролюючого органу про анулювання реєстрації платника єдиного податку шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку прийняте не на підставі проведеної документальної перевірки відповідного платника податку та встановлених в ході останньої порушень, є протиправним.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем та згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань взята на облік, як платник єдиного внеску ( № 01/11-44759).

Листом № 17363/ФОП/26-15-33-15-15 від 17.04.2020 Головне управління ДПС у м. Києві повідомило позивача про відмову у прийнятті декларації платника єдиного податку за І квартал 2020 року, яка була прийнята 03.04.2020 № 16896621, у зв`язку з порушенням нормативно-правових актів , а саме, подання податкової декларації з недостовірним значенням обов`язкового реквізиту «звітний (податковий) період» (не відповідає обраному режиму оподаткування).

12.05.2020 позивачем було подано повторно декларацію за І квартал 2020 року.

25.05.2020 позивачем отримано від Головного управління ДПС у м. Києві повідомлення про відмову у прийнятті звітності за вих. №22482/ФОП/26-15-33-15-15 від 20.05.2020.

Головне управління ДПС у м. Києві повідомило, що декларації платника єдиного податку за І квартал 2019 року, яка була прийнята 05.04.2019 за № 17644937; за І півріччя 2019 року, яка була прийнята 04.07.2019 за № 21636948, за 3 квартали 2019 року, яка була прийнята 11.10.2019 за № 29216137, за 2019 рік, яка була прийнята 15.01.2020 за № 1658127, вважаються неподаними у зв`язку з порушенням вимог нормативно-правових актів, а саме, подання декларації з недостовірним значенням обов`язкового реквізиту «звітний (податковий) період» (не відповідає обраному режиму оподаткування, так як у звітному періоді платник не перебував на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності).

З метою встановлення обставин справи, адвокатом AO «Бауман Кондратюк». Т.Г. Харіною подано 16.06.2020 в інтересах ОСОБА_1 адвокатський запит вих. № 16/06/2020.

Листом від 23.06.2020 за вих. № 1973/АДВ/26-15-33-15-15 відповідач повідомив, що згідно даних інформаційно-телекомунікаційної системи ДПС України, доступної на рівні Головного управління ДПС у м. Києві, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 перебуває на податковому обліку в ДПІ у Деснянському районі ГУ ДПС у м. Києві як суб`єкт господарської діяльності з 22.04.2013, з 01.06.2016 по 30.09.2017 працювала за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності, 3 група, 5 % з доходу.

Разом з цим, вказаним листом було повідомлено, що у період з 01.03.2017 по 01.09.2017 (два послідовних квартали) у позивача обліковувався податковий борг зі сплати єдиного податку, який виник у зв`язку з несплатою самостійно визначеного податкового зобов`язання у податкових деклараціях платника єдиного податку ФОП за звітний період 2016 рік.

Також відповідачем було надано Довідку про наявність підстав для анулювання платника єдиного податку від 27.10.2017 № 1178/26-52-13-02-38 та рішення № 1178/26-52- 13-02-38 про виключення з реєстру платників єдиного податку.

Позивач, не погоджуючись з прийнятим рішенням про виключення з реєстру платників єдиного податку та про відмову у прийнятті звітності, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.п. 16.1.2 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України, платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів.

Згідно з п.п. 16.1.3 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Відповідно до п.291.2, п.291.3 ст.291 Податкового кодексу України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на такі групи платників єдиного податку, зокрема, третя група - фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, не обмежена та юридичні особи - суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 20000000 гривень (п.291.4 ст.294 Кодексу).

Згідно п. 299.1, п. 299.2 ст. 299 Податкового кодексу України, реєстрація суб`єкта господарювання як платника єдиного податку здійснюється шляхом внесення відповідних записів до реєстру платників єдиного податку.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, веде реєстр платників єдиного податку, в якому міститься інформація про осіб, зареєстрованих платниками єдиного податку.

Відповідно до п. 299.10 ст. 299 Податкового кодексу України, реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у разі:

1) подання платником податку заяви щодо відмови від застосування спрощеної системи оподаткування у зв`язку з переходом на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, - в останній день календарного кварталу, в якому подано таку заяву;

2) припинення юридичної особи (крім перетворення) або припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем відповідно до закону - в день отримання відповідним контролюючим органом від державного реєстратора повідомлення про проведення державної реєстрації такого припинення;

3) у випадках, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 цього Кодексу;

4) якщо у податковому (звітному) році частка сільськогосподарського товаровиробництва платника єдиного податку четвертої групи становить менш як 75 відсотків.

Згідно п.п.298.2.3 п.298.2 ст.298 Кодексу платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у таких випадках та в строки, зокрема, у разі наявності податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів - в останній день другого із двох послідовних кварталів.

При цьому, відповідно до приписів п.299.11 ст.299 Кодексу у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.

Таким чином, з аналізу наведених норм вбачається, що законодавцем було зобов`язано платників єдиного податку перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом у разі наявності податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів - в останній день другого із двох послідовних кварталів.

Проте, у випадку не виконання платниками податків приписів п.п.298.2.3 п.298.2 ст.298 Кодексу на контролюючий орган було покладено обов`язок під час проведення перевірки платника податків виявити порушення ним вимог, встановлених цією главою та прийняти на підставі висновків акту перевірки рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку.

Підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України встановлено право контролюючих органів проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно із вимогами пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Питання ж своєчасності нарахування, повноти та своєчасності сплати або не сплати податків та зборів відповідно до положень норм Податкового кодексу є предметом лише документальної перевірки, якій властиві інші ознаки в залежності від виду такої (виїзна, невиїзна, планова, позапланова).

З матеріалів справи судом встановлено, що Головним управлінням ДФС у м. Києві на підставі п. 299.10 ст. 299 Податкового кодексу України поведено перевірку та складено довідку від 27.10.2017 № 1178/26-52-13-02-38 щодо порушення умов перебування платником єдиного податку на спрощеній системі оподаткування та встановлено , що ОСОБА_1 порушено умови перебування на спрощеній системі оподаткування, а саме: встановлено наявність податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів у розмірі 7284,54 грн.

Разом з тим, відповідач у відзиві не заперечує, що ним не було проведено жодної документальної перевірки та не складено відповідного акту.

Суд відхиляє твердження відповідача щодо наявності у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 податкового боргу з єдиного податку, оскільки ці доводи жодним чином не підтверджують дотримання контролюючим органом встановленої пунктом 299.11 статті 299 Податкового кодексу України процедури прийняття рішення про позбавлення статусу платника єдиного податку.

Отже, при прийнятті рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку відповідач у встановлений законом спосіб не встановив належним чином порушення, наслідком якого є виключення з реєстру платників єдиного податку, чим порушив встановлений податковим законодавством порядок його прийняття, що свідчить про протиправність оскаржуваного рішення.

Крім того, суд зважає на те, що за визначенням, наведеним у підпункті 14.1.175 статті 14 Податкового кодексу України, податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно з пунктом 59.1 статті 59 Податкового кодексу України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Зважаючи на частину 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine, заяви №23759/03 та №37943/06) від 07.07.2011 у справі "Серков проти України" (Serkov v. Ukraine, заява №39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли з урахуванням правових наслідків існування податкового боргу (якими є втрата права на застосування спрощеної системи оподаткування) платнику єдиного податку в обов`язковому порядку має бути надіслана податкова вимога безвідносно до суми боргу.

Відповідач вказав на обставини складення та направлення податкової вимоги від 26.11.2018 № 236253-17, однак її належним чином завірену копію та доказів направлення останньої до суду разом з відзивом на позов не надав.

Отже, контролюючий орган не забезпечив виконання у спірних правовідносинах положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) при винесенні оскарженого рішення, у зв`язку з тим, що не встановив обставин реальної обізнаності позивача з існуванням податкового боргу або об`єктивної неспроможності позивача не знати про існування податкового боргу.

Враховуючи, що оскаржуване рішення прийнято на підставі довідки від 27.10.2017 № 1178/26-52-13-02-38 без проведення документальної перевірки, тобто, не у порядку та спосіб, передбачені положеннями Податкового кодексу України, беручи до уваги, що несплата позивачем узгодженої суми грошового зобов`язання з єдиного податку протягом двох послідовних кварталів не встановлена контролюючим органом, суд приходить до висновку про протиправність та необхідність скасування рішення ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві №1178/26-52-13-02-38 від 27.10.2017 про виключення ОСОБА_1 з реєстру платників єдиного податку.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

У справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.

У рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Згідно з пунктом 19-3.1. статті 19-3 Податкового кодексу України до функцій державних податкових інспекцій належать: здійснення сервісного обслуговування платників податків; здійснення реєстрації та ведення обліку платників податків та платників єдиного внеску, об`єктів оподаткування та об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням; формування та ведення Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, Єдиного банку даних про платників податків - юридичних осіб, реєстрів, ведення яких покладено законодавством на контролюючі органи; виконання інших функцій сервісного обслуговування платників податків, визначених законом.

Відповідно до п.299.1 ст.299 Податкового кодексу України реєстрація суб`єкта господарювання як платника єдиного податку здійснюється шляхом внесення відповідних записів до реєстру платників єдиного податку.

За правилами ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті (визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії), суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Оскільки позивачем доведена протиправність та неправомірність оскаржуваного про анулювання реєстрації як платника єдиного податку, як наслідок, належним та надійним способом відновлення порушеного права позивача є зобов`язання відповідача відновити таку реєстрацію з 01.10.2017, про що внести запис до реєстру платників єдиного податку.

Щодо скасування повідомлення Головного управління ДПС у м. Києві про відмову у прийнятті звітності за вих. №17363/ФОП/26-15-33-15-15 від 17.04.2020 та повідомлення про відмову у прийнятті звітності вих. №22482/ФОП/26-15-33-15-15 від 20.05.2020, суд зазначає таке.

З інформації особистого кабінету платника податків позивача вбачається, що останньою отримано повідомлення про прийняття пакетів документів, а саме податкової звітності за періоди:

за 1 квартал 2018 року, квитанція № 2 від 04.04.2018 № (граничний термін 10.05.2018);

за півріччя 2018 року, квитанція № 2 від 11.07.2018 № 38371143 (граничний термін 09.08.2018);

за 9 місяців 2018 року, квитанція № 2 від 02.10.2018 № 48426051 (граничний термін 09.11.2018);

за 2018 рік, квитанція № 2 від 08.01.2019 № 1589080 (граничний термін 11.02.2019);

за 1 квартал 2019 року, квитанція № 2 від 05.04.2019 № 17644937 (граничний термін 10.05.2019);

за півріччя 2019 року, квитанція № 2 від 04.07.2019 № 21636948 (граничний термін 09.08.2019);

за 9 місяців 2019 року, квитанція № 2 від 11.10.2019 № 29216137 (граничний термін 11.11.2019);

за 2019 рік, квитанція № 2 від 15.01.2020 № 1658127 (граничний термін 10.02.2020);

за 1 квартал 2020 року, квитанція № 2 від 03.04.2020 № 16896621 (граничний термін 12.05.2020).

Відповідно до п. 49.15 ст. 49 Податкового кодексу України податкова декларація, надіслана платником податків або його представником поштою або засобами електронного зв`язку, вважається неподаною за умови її заповнення з порушенням норм пунктів 48.3 і 48.4 статті 48 цього Кодексу та надсилання контролюючим органом платнику податків письмової відмови у прийнятті його податкової декларації.

Пунктом 48.3 та п. 48.4 ст. 48 Податкового кодексу України визначені обов`язкові реквізити декларації.

Згідно п. 49.8 ст. 49 Податкового кодексу прийняття податкової декларації є обов`язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов`язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

За правилами положень п. 49.11 ст. 49 Податкового кодексу України у разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу, такий контролюючий орган зобов`язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови: у разі отримання такої податкової декларації особисто від платника податку або його представника - протягом трьох робочих днів з дня її отримання.

Суд відмічає, що листи з повідомленням про відмову у прийнятті податкових декларацій складено з порушенням строку, визначеного ст. 49.11 ст. 49 Податкового кодексу України та без вказівки на невідповідність наданих декларацій вимогам пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 Кодексу.

За таких обставин, оскільки матеріалами справи не підтверджується правомірність рішення податкового органу про анулювання ФОП ОСОБА_1 платником єдиного податку, яке слугувало єдиною підставою для визнання недійсними податкових декларацій за 2018 - 2020 роки, суд, враховуючи допущення податковим органом порушення вимог ст. 49 Податкового кодексу України, приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправними та скасування рішень про відмову у прийнятті податкових декларацій, викладених у листах Головного управління ДПС у м. Києві за вих. № 17363/ФОП/26-15-33-15-15 від 17.04.2020 та вих. № 22482/ФОП/26-15-33-15-15 від 20.05.2020.

Аналогічна за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема у постановах від 12.06.2018 року у справі №804/6071/16, від 08.08.2018 року у справі №804/11847/14 та від 21.03.2019 року у справі № 804/6072/16.

Згідно ч.2 ст. 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статей 9, 77 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду доказів на підтвердження правомірності своїх рішень.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача за поданим адміністративним позовом є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, на користь позивача належить стягнути сплачений ним судовий збір у розмірі 4204,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ідентифікаційний код 43141267).

Керуючись статтями 6, 72-77, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві №1178/26-52-13-02-38 від 27.10.2017 про виключення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з реєстру платників єдиного податку.

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ідентифікаційний код 43141267) про відмову у прийнятті податкової звітності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , викладені у повідомленнях за вих. №17363/ФОП/26-15-33-15-15 від 17.04.2020 та вих. №22482/ФОП/26-15-33-15-15 від 20.05.2020.

4. Зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у м. Києві (адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ідентифікаційний код 43141267) поновити фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 як платника єдиного податку третьої групи з 01.10.2017.

5. Стягнути з Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ідентифікаційний код 43141267) за рахунок бюджетних асигнувань на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 4204,00 грн. (чотири тисячі двісті чотири гривні).

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко