Справа № 640/19446/20
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2021-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2021 року м. Київ №640/19446/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

суддів Пащенка К.С.

Чудак О.М.

за участю секретаря судових засідань Гарбуз К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовомАкціонерного товариства «Турбоатом»
до Кабінету Міністрів України
провизнання протиправним та нечинним абзацу першого пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 24 квітня 2019 року №364 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 04 грудня 2019 року №1015
Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

- Фонд державного майна України;

за участі представників: від позивача - Гарагуля В.А.; від відповідача - Бігдан А.В.; від третьої особи не прибув;

встановив:

Акціонерне товариство «Турбоатом» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просило:

-визнати протиправним та нечинним абзац перший пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 24 квітня 2019 року №364 «Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави» в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 04 грудня 2019 року №1015 в частині його застосування до акціонерного товариства «Турбоатом».

Позовні вимоги мотивовані тим, що у відповідності до частин другої та третьої статті 30 Закону України «Про акціонерні товариства», підпункту 16.2.1 Статуту АТ «Турбоатом» загальними зборами акціонерів АТ «Турбоатом» 17 квітня 2019 року було прийнято рішення провести виплату дивідендів за 2018 рік у розмірі 50 % від чистого прибутку АТ «Турбоатом».

Станом на 01 липня 2019 року позивач нарахував та сплатив у повному обсязі на користь державного бюджету України (на державну частку акцій товариства) дивіденди в сумі 287 459 435,90 грн.

Однак, постановою від 24 квітня 2019 року №364 «Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави», у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 04 грудня 2019 року №1015, Кабінет Міністрів України затвердив для суб`єктів господарювання, які за результатами 2018 року отримали чистий прибуток, що перевищує 50 млн. гривень, базовий норматив відрахування чистого прибутку у розмірі 90 %.

Тобто, поза межами загальних зборів акціонерів відповідач змінив розмір відрахування частини чистого прибутку господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави.

Позивач змушений був виконати оскаржувану постанову, в зв`язку з чим зазнав фінансової шкоди у вигляді переплати (додаткової сплати) до Державного бюджету України частини чистого прибутку (дивідендів) в сумі 229 967 516,94 грн.

22 липня 2020 року Конституційний Суд України ухвалив рішення, яким визнав абзац восьмий частини п`ятої статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» таким, що не відповідає Конституції України.

Згідно з оспорюваними положеннями Закону «господарські товариства, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, та господарські товариства, 50 і більше відсотків акцій (часток) яких знаходяться у статутних капіталах господарських товариств, частка держави яких становить 100 відсотків, які не прийняли рішення про нарахування дивідендів до 1 травня року, що настає за звітним, сплачують до державного бюджету частину чистого прибутку у розмірі, визначеному за базовими нормативами відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, встановлених на відповідний рік, але не менше 30 відсотків, що настає за звітним».

Позивач зазначає, що з 22 липня 2020 року, з прийняттям Конституційним Судом України рішення, він дізнався про порушення свого права оскаржуваною постановою Кабінету Міністрів України, а відтак звернувся до суду із заявленим позовом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2020 року відкрито провадження у справі та за клопотанням позивача, викладеним у позовній заяві, залучено в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Фонд державного майна України.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог у відзиві на позов наголосив, що Кабінет Міністрів України, здійснюючи управління об`єктами державної власності у відповідності до вимог Закону України «Про управління об`єктами державної власності», визначає порядок відрахування до державного бюджету частини чистого прибутку (доходу) державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями, господарськими товариствами, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави.

Порядок формування та реалізації дивідендної політики держави затверджений постановою Уряду від 12 травня 2007 року №702.

Пунктами 8, 9 Порядку №702 визначено, що базові нормативи частки прибутку, що спрямовуються на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності господарських операцій у поточному році, затверджуються щороку Кабінетом Міністрів України за поданням Мінекономіки та доводяться до відома суб`єктів управління корпоративними правами держави.

Можливість та необхідність встановлення розміру базового нормативу відрахування частки чистого прибутку у розмірі 90 % обумовлена Законом України «Про Державний бюджет на 2019 рік» та за наслідками господарської діяльності позивача у 2018 році.

Оскаржувана постанова прийнята відповідно до абзацу першого частини п`ятої статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» та Порядку №702.

На час ухвалення та виконання оскаржуваної постанови вказані норми законодавства були чинними.

Розмір базового нормативу діє в площині зобов`язання суб`єкта господарювання, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, відносно сплати частини чистого прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів саме за відповідний рік, а не інші періоди. Тобто, дія оскаржуваної постанови розповсюджується лише на певний період.

Позивачем вимоги оскаржуваної постанови виконані.

Щодо ухвалення Конституційним Судом рішення 22 липня 2020 року, яким визнано абзац восьмий частини п`ятої статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» таким, що не відповідає Конституції України, то відповідно до статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність. Отже визнані Конституційним Судом норми Закону втрачають чинність на майбутнє і жодним чином не впливають на відносини, які склались та закінчились у часі до визнання неконституційною норми відповідного закону.

Щодо посилань позивача на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2020 року, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2020 року у справі №640/10694/19, які на думку позивача мають преюдиційний характер, то підстави оскарження позивачем (ПАТ «Укрнафта») у справі №640/10694/19 Постанови №364 є іншими, ніж ті, що визначені у справі №640/19446/20. Більше того, протиправність відповідної норми Постанови №364 встановлено рішенням суду тільки відносно ПАТ «Укрнафта».

Третя особа - Фонд державного майна України надала свої пояснення щодо позову, в яких просила прийняти законне та обгрунтоване рішення.

Зокрема третя особа зауважила, що пунктом 15 частини другої статті 33 Закону України «Про акціонерні товариства» до виключної компетенції загальних зборів належить затвердження розміру річних дивідендів з урахуванням вимог, передбачених законом.

На підставі зазначених норм законодавства річні загальні збори АТ «Турбоатом» відбулися 17 квітня 2019 року. Оскільки на момент формування порядку денного річних загальних зборів Товариства Кабінетом Міністрів України не було прийнято постанову про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році, наглядовою радою АТ «Турбоатом» було затверджено п`ять проектів рішень з питання порядку денного річних загальних зборів щодо розподілу прибутку, отриманого за результатами діяльності у 2018 році, які містили різні відсоткові значення частки чистого прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, а саме: 90%, 80%, 75%, 50% та 30%.

Листом від 26 листопада 2018 року №322-02/51784-03 Міністерство економічного розвитку і торгівлі України надсилало на погодження Фонду проект постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави» із зазначенням розміру такого нормативу - 50%.

Листом від 03 грудня 2018 року №10-51-24713 Фонд погодив вказаний проект постанови без зауважень. Беручи до уваги вказаний проект постанови, норми Закону України «Про управління об`єктами державної власності» та у зв`язку з відсутністю на момент проведення загальних зборів на АТ «Турбоатом» затвердженого Кабінетом Міністрів України базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році (постанова КМУ від 24 квітня 2019 року №364 набрала чинності 27 квітня 2019 року), річними загальними зборами було прийнято рішення про спрямування частки прибутку у розмірі 50%.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні. При цьому наголошував, що згідно з положеннями Кодексу адміністративного судочинства України завданням суду є не лише захист порушеного права, а й його ефективне поновлення. В даному ж випадку, на думку представника відповідача, визнання протиправною та нечинною постанови Уряду, яка свою дію розповсюджувала лише на відповідний рік і повністю виконана позивачем, жодним чином не відновить право позивача, а відтак завдання адміністративного судочинства не буде реалізовано.

Третя особа до суду не прибула, просила здійснювати розгляд справи без її участі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, враховуючи доводи, пояснення і заперечення учасників справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У відповідності до приписів статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При цьому, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом. Суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

За приписами статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених цією Конституцією.

Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Частиною першою статті 117 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Згідно з частиною першою статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України (частина 2 вказаної норми).

Так, позивач оскаржує абзац перший пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 24 квітня 2019 року №364 «Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави» в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 04 грудня 2019 року №1015 в частині його застосування до акціонерного товариства «Турбоатом».

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади встановлено статтею 264 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини третьої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

В цьому контексті також необхідно зазначити, що за усталеними в теорії права підходами, межі дії нормативних актів чи їх окремих положень визначаються певними критеріями (параметрами), зокрема, часовими вимірами.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року у справі №1-7/99 дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності.

При цьому, усі нормативно-правові акти за вказаним критерієм (тривалістю їх дії), поділяють на два види: акти з невизначеним строком дії, тобто для яких не встановлений кінцевий момент їх дії; акти тимчасової дії, тривалість якої залежить від різних заздалегідь визначених обставин.

Оскаржувана позивачем постанова Кабінету Міністрів України від 24 квітня 2019 року №364 «Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави» встановлює відрахування у 2019 році частки чистого прибутку за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році, тобто чинність даної постанови обмежена 2019 роком.

Отже, дія спірного нормативного акту у часі завершилась з визначеного у ньому моменту припинення його дії - завершенням року, на який розповсюджувалась його дія, а відтак такий акт фактично втратив чинність станом на час звернення позивача з позовом, розгляду і вирішення спору в суді.

За таких обставин предмет спору у межах спірних правовідносин відсутній.

Разом з тим, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено право особи, права та свободи якої було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам.

Враховуючи викладене у сукупності, колегія суддів зазначає про процесуальну неможливість визнання спірного акту відповідача протиправним та нечинним, оскільки він припинив свою дію та, відповідно, втратив свою юридичну силу (юридичну значимість), а отже обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, враховуючи фактичні обставини справи за наслідками їх офіційного з`ясування судом, не призведе до поновлення порушених, на думку позивача, його прав та інтересів.

З урахуванням викладеного, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача в частині визнання протиправною та нечинною оскаржуваної постанови Кабінету Міністрів України задоволенню не підлягають.

Крім того суд звертає увагу ще й на те, що відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Не зважаючи на те, що, як вказує позивач, відповідачем оскаржувана постанова була прийнята поза межами рішень загальних зборів акціонерів АТ «Турбоатом» (збори відбулися 17 квітня 2019 року), позивач своє порушене право пов`язує саме з ухваленням Конституційним Судом рішення 22 липня 2020 року, яким визнано абзац восьмий частини п`ятої статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» таким, що не відповідає Конституції України.

Утім, відповідно до статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність.

Отже визнані Конституційним Судом норми Закону втрачають чинність на майбутнє і жодним чином не впливають на відносини, які склались та закінчились у часі до визнання неконституційною норми відповідного закону.

Абзац восьмий частини п`ятої статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» визнаний таким, що не відповідає Конституції України 22 липня 2020 року.

До цього часу, а саме до 22 липня 2020 року, враховуючи положення статті 58 Конституції України та рішення Конституційного суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, до подій, факту має застосовуватись той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відтак, до події (сплати частини чистого прибутку на виплату дивідендів за 2018 рік) застосовується та норма закону (абзац восьмий частини п`ятої статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності») під час дії якої вона настала.

Отже, та обставина, що Конституційний Суд України визнав своїм рішенням певну норму закону неконституційною у 2020 році, не впливає на чинність цієї норми закону станом на 2019 рік, в тому числі і на правомірність оскаржуваної постанови Уряду.

Тому доводи позивача щодо порушеного права оскаржуваною постановою у 2019 році, зважаючи на посилання на рішення Конституційного Суду України від 22 липня 2020 року, є безпідставними.

Посилання позивача на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2020 року у справі №640/10694/19, залишеним в силі постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2020 року, суд також вважає безпідставним.

Так, у справі №640/10694/19 позивач, Публічне акціонерне товариства «Укрнафта», оскаржував норми постанови Кабінету Міністрів України №364 від 24 квітня 2019 року «Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави» на час, коли цей нормативний акт був чинним.

Крім того, Публічне акціонерне товариство «Укрнафта» обгрунтовувало своє порушене право іншими підставами, ані ж ті, що зазначені Акціонерним товариством «Турбоатом» у справі №640/19446/20 і, як вірно наголосив представник відповідача, протиправність відповідної норми Постанови №364 встановлено рішенням суду тільки відносно ПАТ «Укрнафта».

Таким чином, рішення суду у справі №640/10694/19 не може бути преюдиційним (як вважає позивач) для вирішення спору у справі №640/19446/20.

В свою чергу, Кабінет Міністрів України, приймаючи оскаржувану постанову у 2019 році діяв у відповідності до норм Закону України «Про управління об`єктами державної власності» в редакції, яка була чинна на час прийняття цієї постанови, та у спосіб, визначений законодавством та регламентом.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Судові витрати відсутні.

Керуючись статтями 2, 72-77, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Турбоатом» до Кабінету Міністрів України про визнання протиправним та нечинним абзацу першого пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 24 квітня 2019 року №364 «Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави» в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 04 грудня 2019 року №1015 в частині його застосування до акціонерного товариства «Турбоатом» - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Шейко Т.І.

Судді Пащенко К.С.

Чудак О.М.

Повний текст рішення складено 31.05.2021.