Справа № 260/3048/20
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2021-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 260/3048/20 пров. № А/857/1080/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Онишкевича Т. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2020 року, ухвалене головуючим суддею Гаврилком С. Є. у м. Ужгороді, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у вересні 2020 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області (далі -ТУ ДСА) , у якому просив визнати протиправною відмову ТУ ДСА у нарахуванні та виплаті йому вихідної допомоги у зв`язку з відставкою судді у розмірі десяти місячних заробітних плат та зобов`язати відповідачів провести нарахування та виплату вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що йому не була виплачена вихідна допомога у зв`язку з відставкою, оскільки на час його виходу у відставку була виключена із Закону України №2453-VI від 07.07.2010 року "Про судоустрій і статус суддів" стаття 136, яка встановлювала право судді на вихідну допомогу при відставці. Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 15.04.2020 №2-р (II) положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону №1166-VII, яким виключено із Закону України "Про судоустрій і статус суддів" норму про право судді на вихідну допомогу, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). У зв`язку з визнанням неконституційною норми, яка виключала право суддів на вихідну допомогу у зв`язку з відставкою, позивач вважає, що він на даний час отримав право на таку допомогу.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що лише судді, які вийшли у відставку у період з 01 квітня 2014 року (дата набрання сили Законом України від 27.03.2014 №1166-VII "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" (далі - Закон №1166-VII), яким виключено норму про право судді на вихідну допомогу у зв`язку з відставкою) і до 30 вересня 2016 року (коли новим Законом України - №1402-VIIІ від 02.06.2016 року "Про судоустрій і статус суддів" знову встановлено право суддів на вихідну допомогу), були позбавлені права на вихідну допомогу, а тому були порушені легітимні очікування цих суддів. Положення Закону України від 27.03.2014 №1166-VII "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", яким з 01 квітня 2014 року виключено статтю 136 Закону України №2453-VI від 07.07.2010 року "Про судоустрій і статус суддів", суперечать частині 1 статті 8 Конституції України з огляду на їх невідповідність принципові верховенства права. Також вказує, що є помилковими висновки суду про те, що рішення Конституційного Суду України змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати його ухвалення, оскільки дія статті 136 Закону України №2453-VI поширюється лише на суддів, які вийшли у відставку в період з 01.04.2014 до 30.09.2016, а з 30.09.2016 року почала діяти норма нового закону "Про судоустрій і статус суддів" - №1402-VIIІ , яка передбачає право суддів, що вийшли у відставку після 30.09.2016 року, на вихідну допомогу.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши докази, які знаходяться в матеріалах справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Як встановлено судом першої інстанції і підтверджується доказами, які знаходяться в матеріалах справи, позивач ОСОБА_1 працював суддею Іршавського районного суду Закарпатської області з 2003 року і був звільнений у відставку у зв`язку з поданням заяви 08.09.2016 року постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 №1515-VIII "Про звільнення суддів". 21.09.2016 позивача відраховано зі штату Іршавського районного суду Закарпатської області.

Також встановлено, що вихідну допомогу у зв`язку з відставкою ОСОБА_1 не отримував, що визнається сторонами.

Звернувшись на підставі Закону України №2453-VI за виплатою такої допомоги 31.08.2020 року, позивач отримав відмову ТУ ДСА з покликанням на відсутність правових підстав для виплати вихідної допомоги суддям, які звільнились у відставку з 01.04.2014 року до 30.09.2016 року, оскільки Закон України №2453-VI від 07.07.2010 року "Про судоустрій і статус суддів" втратив чинність у зв`язку з набранням чинності 02.06.2016 року Законом України №1402-VIIІ "Про судоустрій і статус суддів" та у зв`язку з тим, що рішення Конституційного Суду України про неконституційність виключення норми про вихідну допомогу суддям у відставці діє лише з 15.04.2020.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на час виходу у відставку позивача, права на вихідну допомогу суддям у зв`язку з відставкою не існувало, оскільки така норма була виключена з Закону України №2453-VI. Неконституційність норми про виключення встановлена рішенням Конституційного Суду України лише у квітні 2020 року, а тому наслідки визнання її неконституційною можуть застосовуватися лише до правовідносини, які виникли після ухвалення рішення.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають нормам матеріального права. Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Спірні правовідносини у справі, що розглядається, склались з приводу невиплати ОСОБА_1 судді у відставці вихідної допомоги у зв`язку з відставкою у розмірі десяти місячних заробітних плат, передбаченої частиною 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 120 Закону України №2453-VI, в редакції, яка була чинною на момент прийняття Верховною Радою України постанови від 08.09.2016 №1515-VIII «Про звільнення суддів», тобто, на момент відставки позивача, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

Відповідно до абзацу третього пункту 7 Указу Президента України «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» від 10 червня 1997 року №503/97 акти Верховної Ради України і Президента України про призначення відповідно до законодавства на посади і звільнення з посад набирають чинності з моменту їх прийняття.

Отже, чинним на час виникнення спірних відносин (виходу у відставку позивача) законодавством визначено порядок реалізації права судді на звільнення у зв`язку з відставкою, яке починається з подання суддею відповідної заяви і закінчується прийняттям Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді, яка набирає чинності з моменту її прийняття.

З огляду на вказане, реалізація права ОСОБА_1 на звільнення у зв`язку з відставкою відбулась у момент прийняття Верховною Радою України відповідної постанови, тобто 08 вересня 2016 року.

Законом України №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», який був чинним на час виходу у відставку позивача ОСОБА_1 , зокрема, частиною першою статті 136, було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Згідно з підпунктом 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" (Закон №1166-VII набрав чинності 01 квітня 2014 року) статтю 136 Закону України №2453-VI виключено із цього Закону.

Апеляційний суд звертає увагу, що Закон України №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» був прийнятий 07.07.2010 року і втратив чинність 30.09.2016 року у зв`язку з набранням чинності Законом України від 02 червня 2016 року №1402-VII "Про судоустрій і статус суддів". Частиною першою статті 143 Закону України №1402-VII "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

З наведеного вище вбачається, що у період з 01 квітня 2014 року по 30 вересня 2016 року суддям, звільненим з посади у відставку, не була передбачена виплата вихідної допомоги, так як дана норма була виключена із спеціального закону Закону України №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», який втратив чинність 30.09.2016 року і така допомога знову була передбачена для суддів у відставці прийнятим новим спеціальним Законом - Законом України від 02 червня 2016 року №1402-VII "Про судоустрій і статус суддів".

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 у справі №3-311/2018(4182/18, 4632/19, 5755/19) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону №1166-VII.

У своєму Рішенні від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 Конституційний Суд України наголошував на юридичній позиції, викладеній в його Рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013, відповідно до якої право на отримання вихідної допомоги суддя набуває з моменту реалізації ним права на відставку. За своєю юридичною природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв`язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 встановлено, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону №1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Враховуючи вищенаведені норми та встановлені судом першої інстанції обставини, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок про безпідставність позовних вимог про можливість отримання вихідної допомоги після визнання неконституційною норми про виключення із закону про судоустрій норми про право на вихідну допомогу судді у зв`язку із його відставкою.

Як було правильно зазначено судом першої інстанції з покликанням на рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99, за загальновизнаним правилом закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Дія закону починається, згідно ч.1 ст.58 Конституції України, з набранням чинності законом і припиняється із втратою ним чинності, а до події, факту застосовується той закон, під час дії якого вони мали місце.

Таким чином, оскільки на час відставки позивача ОСОБА_1 норми закону про вихідну допомогу судді у зв`язку з відставкою не існувало, так як вона була виключена з закону, тому права на таку допомогу у позивача не було, як і не могло воно виникнути у зв`язку із будь-якою обставиною у майбутньому.

Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги про право на таку допомогу як відшкодування шкоди, завданої позивачу актами і діями, що визнані неконституційними, а також про порушення його права власності, оскільки такі підстави позову ним не заявлялись, а відповідно до ч.5 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Крім того, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат судом не змінюється.

Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2020 року у справі № 260/3048/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 01.06.2021