Справа № 420/12983/20
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2021-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/12983/20

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Кравця О.О.,

Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року, прийняте у складі суду судді Іванова Е.А. в місті Одеса по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» про визнання протиправною бездіяльності та стягнення,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)», в якому просила суд про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо виплати позивачу в день її звільнення грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 8992,69 грн. та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна в сумі 8992,69 грн.; стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.08.2020 по 19.11.2020 року у розмірі 16455,36 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» щодо не виплати ОСОБА_1 в день її звільнення грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 8992,69 грн. Зобов`язано Державну установу «Одеська виправна колонія (№14)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 8992,69 грн., які передбачені довідкою №42 від 21.08.2020 року. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Державна установа «Одеська виправна колонія (№14)» звернулась до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №578 від 14.08.2013 (далі Порядок №578), визначає два альтернативні способи забезпечення працівника кримінально-виконавчої служби, належним йому речовим майном у разі звільнення: особа має право отримати речове майно особистого користування, яке не видано йому на день звільнення, або особа вправі отримати грошову компенсацію за таке майно. Апелянт зазначає, що матеріали справи містять заяву позивачки від 08.09.2020 року, тобто після звільнення з установи, що в свою чергу підтверджує відсутність волевиявлення особи під час звільнення та спростовує твердження суду першої інстанції щодо бездіяльності відповідача. За доводами апелянта, відповідно до абзацу 2 пункту 22 Порядку №578 грошова компенсація виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі.

Крім того, апелянт зазначає, що Державна установа «Одеська виправна колонія (№14)» є бюджетною неприбутковою установою, при цьому впродовж 2020 року не були виділені бюджетні асигнування на компенсацію за речове майно. За таких обставин, апелянт вважає, що судом першої інстанції в порушення ст. 48 КАС України не було вирішено питання про залучення співвідповідачів, оскільки забезпечення речовим майном співробітників установи, а також бюджетні призначення відповідно до Бюджетного кодексу України та Порядку № 578 не залежать від відповідача.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 проходила службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, а саме в Державній установі «Одеська виправна колонія (№14)».

Наказом начальника установи від 13.08.2020 року №94/ОС-20 прапорщика служби ОСОБА_3 молодшого інспектора відділу охорони, за пунктом 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням) відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», 24.08.2020 року, утримавши грошову компенсацію за 13 діб перевикористаної щорічної чергової відпустки за 2020 рік та сплативши грошову компенсацію за 10 невикористаної додаткової відпустки, як одинокій матері за 2020 рік (а.с.24).

19.10.2020 року представник позивача звернувся зі заявою до відповідача, в якій просив останнього зокрема надати належним чином засвідчену копію довідки про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_2 , яке не було отримано нею на день звільнення (за формою згідно з додатком 7 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 №578 (а.с.18-19).

Також, як встановлено судом, 21.08.2020 року Державною установою «ОВК (№14)» видано позивачу довідку №42 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна та вказано, що така довідка видана на підставі наказу ДУ «ОВК (№14» №94/ОС-20 від 13.08.2020 року та розмір грошової компенсації становить 8 992,69 грн. (а.с.21).

Водночас позивачу не виплачено вказану компенсацію, що зумовило її звернення за захистом своїх прав до суду з вказаним позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що виплата компенсації при звільненні не поставлена в залежність від наявності бюджетних асигнувань на відповідні цілі, а відтак не може бути підставою позбавлення позивача визначеного законом права на компенсацію за належні до видачі предмети речового майна.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Питання пов`язані з реалізацією права на соціальний захист неодноразово розглядав і Конституційний Суд України та сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" (далі Закон).

Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України (п.1 ст.6 Закону).

Відповідно до п.2 ст.14 Закону, служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Частиною 1 статті 23 Закону визначено, що держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів Украйні.

Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати (ч. 2 ст. 23 Закону).

Відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №578 від 14.08.2013 затверджено Порядок №578, а також затверджено Норми забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби.

Відповідно до п. 2 Порядку №578 речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.

Пунктами 8, 9 Порядку №578 визначено, що речове майно особистого користування видається особам із числа персоналу безоплатно за нормами забезпечення №1 - 5, а інвентарне майно - за нормами №6 - 13.

Право на забезпечення речовим майном за встановленими нормами забезпечення мають: особи рядового і начальницького складу - з дня присвоєння їм відповідних спеціальних звань та/або призначення на посади; курсанти - з дня зарахування їх до списків навчальних закладів; спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами, - з дня призначення на відповідні посади. Видача речового майна в особисте користування проводиться згідно з антропометричними даними (зріст, об`єм грудей, шиї, голови, розмір взуття).

Забезпечення речовим майном осіб із числа персоналу здійснюється в органах і установах, де вони проходять службу або працюють.

Відповідно до п.п. 22, 23 Порядку №578 особам рядового і начальницького складу (крім курсантів) після перших трьох років служби за їх бажанням та рішенням керівника органу чи установи дозволяється за умови наявності в їх користуванні придатних до використання предметів раніше виданого речового майна особистого користування замість одних предметів, передбачених нормами забезпечення, отримувати інші, вартість яких не перевищує вартості предметів, що замінюються, або отримувати за них грошову компенсацію.

Грошова компенсація виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі.

Грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається ДПтС відповідно до їх закупівельної вартості.

Відповідно до п. 27 Порядку №578 під час звільнення зі служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.

Для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки (п. 60 Порядку №578).

Таким чином зі змісту пунктів 27, 60 Порядку №578 вбачається, що виплата компенсації при звільненні не поставлена в залежність від наявності бюджетних асигнувань на відповідні цілі, а відтак не може бути підставою позбавлення позивача визначеного законом права на компенсацію за належні до видачі предмети речового майна. Єдиною передумовою для виплати грошової компенсації Порядок визначає довідку про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, яка, як вбачається з матеріалів справи, була видана позивачу за № 42 (а.с.21).

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта, що оскільки матеріали містять заяву позивачки від 08.09.2020 року, тобто після звільнення з установи, вказане в свою чергу підтверджує відсутність волевиявлення особи, оскільки такі посилання ґрунтуються на хибному розумінні вимог матеріального права.

Посилання відповідача на вимоги п. 22 Порядку №578, як на підставу невиплати грошової компенсації, у зв`язку з відсутністю коштів є необґрунтованими, оскільки пункт 22 Порядку регулює порядок виплати грошової компенсації за речове майно не звільненим особам, а тим, хто продовжує службу.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово констатував, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Окрім того, відповідно до рішень ЄСПЛ «Кечко проти України» (заява № 63134/00, пункти 23, 26) та «Ромашов проти України» (заява № 67534/01, пункт 43), реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.

Зокрема, у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) ЄСПЛ зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплати з державного бюджету, однак свідома відмова від цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23). У пункті 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У рішеннях ЄСПЛ у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» (заява № 70297/01) та у справі «Бакалов проти України» (заява № 14201/02) також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 цих рішень відповідно).

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не виплати позивачу в день її звільнення грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 8992,69 грн..

З приводу вимоги позивача, щодо стягнення з відповідача на користь позивача 8992,69 грн. грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, суд першої інстанції вірно виходив з того, що враховуючи, що відповідачем було допущено протиправну бездіяльність щодо невиплати позивачу компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 8992,69 грн., належним та ефективним способом правового захисту, з урахуванням дискреційних повноважень відповідача, є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 8992,69 грн., які передбачені довідкою №42 від 21.08.2020 року.

Щодо посилань апелянта, що судом першої інстанції в порушення ст. 48 КАС України не було вирішено питання про залучення співвідповідачів, оскільки забезпечення речовим майном співробітників установи, а також бюджетні призначення відповідно до Бюджетного кодексу України та Порядку № 578 не залежать від відповідача, колегія суддів зазначає, що відсутність у відповідача коштів не змінює правове регулювання спірних правовідносин, оскільки саме на відповідача в силу вимог чинного законодавства покладено обов`язок виплати позивачу компенсації за належні до видачі предмети речового майна.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, при цьому доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» про визнання протиправною бездіяльності та стягнення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: О. О. Кравець

Суддя: Л.Є. Зуєва