Справа № 420/4793/21
Суддя: Балан Я.В.
Дата ухвалення: 2021-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4793/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Балан Я.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження, за наявними матеріалами, у порядку письмового провадження, адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду, через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему, з позовною заявою звернувся ОСОБА_1 до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області про:

визнання протиправною бездіяльність Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, що призвела до невиконання вимог ст.1291 Конституції України;

визнання протиправною відмову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області у наданні виконавчого листа по справі №500/3720/14-ц;

зобов`язання Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області надати виконавчий лист по справі №500/3720/14-ц;

стягнення 250000,00 гривень у якості компенсації моральної шкоди.

Адміністративний позов мотивовано наступним.

На думку ОСОБА_1 , Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області не здійснює належного контролю за виконанням судових рішень.

Крім того, позивач звернувся з заявою про видачу виконавчого листа по цивільній справі в якій останній був третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, однак, як зазначає позивач, Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області протиправно відмовив йому у видачі виконавчого листа, чим спричинив моральну шкоду.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року, вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження по справі без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

У встановлений судом строк, відповідач надав відзив (вх.№ЕП/11495/21 від 23.04.2021р.) на позовну заяву (а.с.26-27).

Відзив обґрунтований наступним.

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області зазначив, що після набрання законної сили рішенням по цивільній справі №500/3720/14-ц, відповідно до Інструкції з діловодства у міських загальних судах та положень Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII 02.06.2016 року, за заявою стягувачів були виписані та видані виконавчі листи по справі.

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області наголошував, що ОСОБА_1 приймав участь у цивільній справі №500/3720/14-ц в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору та не є ані стягувачем, ані боржником у виконавчому провадженні, а тому, законодавчі підстави для видачі йому виконавчого листа по справі - відсутні.

Стосовно спричиненої моральної шкоди Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області вказувалося, що позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності моральної шкоди і причинного зв`язку між бездіяльністю відповідача та завданням моральної шкоди.

Станом на 02 червня 2021 року, інших заяв по суті справи від сторін на адресу суду не надходило.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області по цивільній справі №500/3720/14-ц від 03 лютого 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Ізмаїльської міської ради Одеської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_1 про поділ нерухомого майна, виділення частки нерухомого майна в окремий об`єкт нерухомості, припинення права спільної часткової власності та визначення порядку користування земельною ділянкою - задоволено.

Зокрема, виділено в натурі у власність належні ОСОБА_2 та ОСОБА_6 89/200 частин житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у складі наступних будівель та споруд: із житлового будинку літ. «А» та прибудови літ. «а», позначених в плані №№ 2-1 - коридор площею 8,7 кв.м.; 2-2 кухня площею 9,9 кв.м.; 2-3 - жила кімната площею 9,5 кв.м.; 2-4 - жила кімната площею 17,9 кв.м.; 2-5 - жила кімната площею 9,7 кв.м., загальною площею 55,7 кв.м., з якої жила площа складає 37,1 кв.м.; із господарських будівель: літня кухня - літ. «Е»; із надвірних споруд: № 1 - огорожа; № 5 - огорожа; № 6 - огорожа; № 8 - огорожа, в окремий об`єкт нерухомості з присвоєнням окремої поштової адреси та реєстрового номеру; при виділі в натурі у власність, належних ОСОБА_2 та ОСОБА_6 89/200 частин житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в якості окремого об`єкту нерухомості, визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_6 право власності по 1/2 частині на об`єкт нерухомості, розташований по АДРЕСА_1 , який складається з наступних приміщень, з господарських будівель та надвірних споруд: із житлового будинку літ. «А» та прибудови літ. «а», позначених в плані №№ 2-1 - коридор площею 8,7 кв.м.; 2-2- кухня площею 9,9 кв.м.; 2-3 - жила кімната площею 9,5 кв.м.; 2-4 - жила кімната площею 17,9 кв.м.; 2-5 - жила кімната площею 9,7 кв.м., загальною площею 55,7 кв.м., з якої жила площа складає 37,1 кв.м.; із господарських будівель: літня кухня - літ. «Е»; із надвірних споруд: № 1 - огорожа; № 5 - огорожа; № 6 - огорожа; № 8 - огорожа; припинено право спільної часткової власності на об`єкт нерухомості АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Ізмаїльською міською радою Одеської області; визначено порядок користування земельною ділянкою, прилеглою до об`єкта нерухомості - домоволодіння з господарськими будівлями та надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , виходячи з часток співвласників в праві власності на домоволодіння за варіантом № 1 висновку судової будівельно - технічної експертизи № 27/47-2015, складеному 17.08.2015 року (додаток №2 до висновку експерта), виділивши ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в користування земельну ділянку площею 575 кв.м. по лінії координат за №№14-15-16-17-18-19-20-21-22-23-27-28-29-30-31-32-33-14.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області по цивільній справі №500/3720/14-ц від 03 лютого 2016 року набрало законної сили 29.07.2016 року.

23.07.2018 року, 27.07.2018 року та 16.01.2021 року, ОСОБА_1 звертався до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з заявами про видачу виконавчого листа (а.с.32 зворотній бік-33, 46).

Листами №05-03/632018 від 24.07.2018 року, №05-03/65/2018 від 31.07.2018 року та №05-03/29/2021 від 17.03.2021 року, Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області відмовив ОСОБА_1 у видачі виконавчого листа з посиланнями на той факт, що у цивільній справі №500/3720/14-ц ОСОБА_1 , приймав участь в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору та представника одного з відповідачів, та він не є стягувачем чи боржником у виконавчому провадженні, а тому, законодавчі підстави для видачі йому виконавчого листа по справі - відсутні (а.с.32, 33 зворотній бік, 45 зворотній бік).

12.10.2018 року та 01.12.2020 року, ОСОБА_1 звертався до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з заявами про вжиття судом заходів передбачених статтею 1291 Конституції України щодо здійснення контролю за виконанням рішення суду по цивільній справі №500/3720/14-ц від 03 лютого 2016 року (а.с.36,45).

Листами №05-03/117/2018 від 06.12.2018 року та №05-03/112/2020 від 09.12.2020 року, Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області зазначив, що суд 06.09.2016 року, після набрання рішенням суду законної сили, відповідно до Інструкції з діловодства у міських загальних судах та положень Закону України «Про виконавче провадження», за заявою стягувачів були виписані та видані виконавчі листи по справі. Жодних заяв або постанов ВДВС щодо неможливості виконання судового рішення чи повернення виконавчих листів у зв`язку з неможливістю їх виконання на адресу суду - не надходило. Таким чином, по цивільній справі №500/3720/14-ц від 03 лютого 2016 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області були виконані всі необхідні дії, пов`язані з виконанням судового рішення, яке набрало законної сили (а.с. 38 зворотній бік, 47-48).

Вважаючи протиправною бездіяльність Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської щодо виконання статті 1291 Конституції України та відмову у видачі виконавчого листа - протиправними, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 2 Кодексу адміністративного судочинства, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, що призвела до невиконання вимог ст.1291 Конституції України, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями статті 129 Конституції України, однією із основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Зазначені норми Основного Закону України знайшли свої відображення у процесуальному законодавстві, зокрема у статті 18 Цивільного процесуального кодексу України, статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 13 Закону України №1402-VІІІ від 2 червня 2016 року «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до приписів яких, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Так, на реалізацію положень статті 1291 Конституції України, Верховною Радою України прийнято, зокрема, Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII 02.06.2016 року (далі - Закон №1404-VIII) та Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» №4901-VI від 05.06.2012 року (далі - Закон №4901-VI).

Статтею 1 Закону України №1404-VIII встановлено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Закон №4901-VI, у свою чергу, встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом №1404-VIІІ, про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, установа, організація та юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Відповідно до статті 2 Закону України №1404-VIII, виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно статті 3 Закону України №1404-VIII, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Статтею 386 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції станом на набрання законної сили рішенням по справі №500/3720/14-ц від 03 лютого 2016 року) було встановлено, що питання, пов`язані із зверненням судового рішення до виконання, вирішує місцевий суд, який розглянув справу.

За кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист.

Якщо на підставі ухваленого рішення належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, або якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів чи проти кількох відповідачів, суд має право за заявою стягувачів видати кілька виконавчих листів, точно зазначивши, яку частину рішення треба виконати за кожним виконавчим листом.

Наразі, статтею 431 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції станом на день розгляду справи) визначено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Протягом п`яти днів після набрання судовим рішенням законної сили виконавчий документ, зазначений у частині 3 цієї статті, вноситься до Єдиного державного реєстру виконавчих документів, а його копія (текст), що містить інформацію про веб-адресу такого документа у Єдиному державному реєстрі виконавчих документів, надсилається стягувачу на його офіційну електронну адресу, або, у разі її відсутності, рекомендованим чи цінним листом.

Якщо судове рішення прийнято на користь декількох позивачів або проти декількох відповідачів, або якщо виконання повинно бути проведено в різних місцях чи рішенням передбачено вчинення кількох дій, видаються декілька виконавчих листів, в яких зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати судове рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним.

Судом встановлено та не заперечувалося сторонами по справі, що на виконання рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області по цивільній справі №500/3720/14-ц від 03 лютого 2016 року, яке набрало законної сили 29.07.2016 року, 06.09.2016 року стягувачам по справі було видано виконавчі листи.

У свою чергу, відповідно до статті 26 Закону України №1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що виконання рішення суду, яке набрало законної сили, може бути здійснено як добровільно, так і на підставі заяви стягувача про примусове виконання рішення, а тому, з урахуванням видачі відповідачем виконавчих листів по цивільній справі №500/3720/14-ц, суд не вбачає протиправної бездіяльності Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області щодо забезпечення виконання судового рішення у визначеному законом порядку та контролю за виконанням судового рішення у відповідності до статті 1291 Конституції України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , у частині визнання протиправною бездіяльність Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, що призвела до невиконання вимог ст.1291 Конституції України, задоволенню не підлягають.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною відмову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області у наданні виконавчого листа по справі №500/3720/14-ц, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 14 Закону України №1404-VIII, учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, - за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 51-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Для проведення виконавчих дій виконавець за потреби залучає понятих, працівників поліції, представників органів опіки і піклування, інших органів та установ у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно статті 15 Закону України №1404-VIII, сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Відповідно до статті 16 Закону України №1404-VIII, сторони можуть реалізувати свої права і обов`язки у виконавчому провадженні самостійно або через представників. Особиста участь фізичної особи у виконавчому провадженні не позбавляє її права мати представника, крім випадку, коли боржник згідно з рішенням зобов`язаний вчинити певні дії особисто.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області по цивільній справі №500/3720/14-ц від 03 лютого 2016 року, права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_1 - не вирішувалися (стягнення судових витрат, тощо).

У цивільній справі №500/3720/14-ц, згідно вищевказаного рішення суду, ОСОБА_1 був представником відповідача та третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору (а.с.28).

У свою чергу, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року, було зобов`язано ОСОБА_1 у термін до 26 квітня 2021 року надати до Одеського окружного адміністративного суду, зокрема, докази підтвердження повноважень на представництво інтересів сторони (відповідача) по цивільній справі №500/3720/14-ц та інформацію, стосовно підстав звернення до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області щодо отримання виконавчого листа (чи звертався позивач в інтересах відповідача, як представник чи у власних інтересах, як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору).

У клопотанні про долучення доказів по справі ОСОБА_1 зазначив, що звертався до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з заявами про видачу виконавчого листа, саме як сторона цивільної справи №500/3720/14-ц - третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору (а.с.23).

Доказів на підтвердження повноважень ОСОБА_1 , на представництво інтересів відповідача по цивільній справі №500/3720/14-ц, ані у встановлений судом строк, ані на час вирішення даної справи, позивачем до суду - не надано.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження по цивільній справі №500/3720/14-ц, у розумінні статті 15 Закону України №1404-VIII, оскільки не є ані стягувачем, ані боржником.

У свою чергу, доказів, що ОСОБА_1 є учасником виконавчого провадження по цивільній справі №500/3720/14-ц (представником боржника), позивачем під час судового розгляду даної адміністративної справи не надано, матеріали справи не містять.

Таким чином, суд дійшов висновку, що Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області було правомірно відмовлено ОСОБА_1 , у видачі виконавчого листа по цивільній справі №500/3720/14-ц, оскільки він не є стороною виконавчого провадження, а видача йому виконавчого листа, як третій особі по справі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, за умови, що суд не приймав рішення щодо його прав, свобод, інтересів та обов`язків, суперечитиме статті 386 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції станом на набрання законної сили рішенням по справі №500/3720/14-ц від 03 лютого 2016 року) та статті 431 Цивільного процесуального кодексу України (у чинній редакції).

Згідно статі 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до статті 4 КАС України, похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Враховуючи вищевикладене, оскільки суд дійшов висновку про правомірність відмови ОСОБА_1 у видачі виконавчого листа по цивільній справі №500/3720/14-ц, похідна позовна вимога про зобов`язання Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області надати виконавчий лист по справі №500/3720/14-ц, також задоволенню не підлягає.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення 250000,00 гривень у якості компенсації моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин 1-3 статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами і доповненнями) під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, неодноразово були сформульовані Верховним Судом, у тому числі у постановах від 10 квітня 2019 року по справі №464/3789/17 та від 27 листопада 2019 року по справі №750/6330/17.

Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, у тому числі й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їхню інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження; встановити причинно-наслідковий зв`язок і визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, у силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їхньої правомірності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 КАС України).

Водночас, Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 25 квітня 2019 року по справі №818/1429/17, від 27 червня 2019 року по справі №825/1030/17, від 12 листопада 2019 року по справі №818/1393/17, від 18 листопада 2019 року по справі №820/5044/18, від 28 листопада 2019 року по справі №826/27549/15, від 28 лютого 2020 року по справі №804/2593/17, від 18 червня 2020 року по справі №339/183/16-а, від 02 вересня 2020 року по справі №1340/4056/18, від 24 вересня 2020 року по справі №1.380.2019.001368, від 18 лютого 2021 року по справі №420/7423/19 та від 25 березня 2021 року по справі №520/4577/19, вказував на те, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Враховуючи вищевикладене, оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, що призвела до невиконання вимог ст.1291 Конституції України та визнання протиправною відмову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області у наданні виконавчого листа по справі №500/3720/14-ц, позовна вимога про стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 250000,00 гривень також задоволенню не підлягає, оскільки, на думку суду, відсутня така складова цивільно-правової відповідальності, як неправомірна поведінка відповідача.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року (справа «РуїзТоріха проти Іспанії») Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Таким чином, на підставі ст. 8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст. 9 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, розподіл судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 6-10, 77, 90, 139, 250, 251, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області (68600, м. Ізмаїл, вул. Клушина 2, ) про визнання протиправною бездіяльність Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, що призвела до невиконання вимог ст.129.1 Конституції України; визнання протиправною відмову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області у наданні виконавчого листа по справі №500/3720/14-ц; зобов`язання Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області надати виконавчий лист по справі №500/3720/14-ц; стягнення 250000,00 гривень у якості компенсації моральної шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно статті 255 КАС України - після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду згідно статті 295 КАС України подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя Балан Я.В.

.