Справа № 260/3949/20
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2021-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

28 травня 2021 року м. Ужгород№ 260/3949/20
Суддя Закарпатського окружного адміністративного суду Микуляк П.П., розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо не зарахування до страхового стажу період роботи з жовтня 1976р. по січень 1996р. та скасувати рішення про відмову в призначенні пенсії № 30 від 20.08.2020р.;

- зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати період роботи у колгоспі з жовтня 1976р. по січень 1996р. до страхового стажу по трудовій книжці колгоспника та призначити позивачу пенсію з моменту звернення із заявою;

- стягнути судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 18 серпня 2020 року позивач звернувся до Головного управління пенсійного фонду України в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії за віком.

На підтвердження стажу роботи у період з жовтня 1976 року по січень 1996 року Позивачем надано трудову книжку колгоспника та довідки, надані адміністрацією Ленінського сільського поселення Красногвардійського району республіки Крим.

Рішенням №30 від 20.08.2020 року Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області відмовило у призначенні пенсії за віком у зв`язку з тим, що згідно наданих позивачем документів, його загальний страховий стаж становить 13 років 04 місяці 08 днів.

Крім того, позивача усно повідомлено про те, що вищезазначені архівні довідки про стаж роботи надані адміністрацією Ленінського сільського поселення Красногвардійського району республіки Крим не можуть бути враховані при обчисленні пенсії на території України та не підтверджують стаж роботи.

Представником відповідача до суду було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову в зв`язку з тим, що Головним управлінням до страхового стажу не враховано періоди роботи у колгоспі з жовтня 1976р. по січень 1996р., оскільки наявні архівні довідки про стаж роботи позивача в колгоспі ім. XIX Партз`їзду Красногвардійського району, надані адміністрацією Ленінського сільського поселення Красногвардійського району республіки Крим, які не створюють правових наслідків, оскільки видані підприємством з тимчасово окупованої території.

Представник відповідача зазначає, що з огляду на те, що вищезазначені довідки видані підприємством, розташованими на тимчасово не підконтрольній території, та яке не було перереєстроване на території, підконтрольній українській владі та є недійсними.

Розглянувши подані сторонами документи, матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 18 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління пенсійного фонду України в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії за віком.

На підтвердження стажу роботи у період з жовтня 1976 року по січень 1996 року Позивачем надано трудову книжку колгоспника та архівні довідки від 31.05.2018 року, надані Адміністрацією Ленінського сільського поселення Красногвардійського району республіки Крим.

20.08.2020 року Рішенням про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 № НОМЕР_1 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з тим, що згідно наданих документів, загальний страховий стаж становить 13 років 04 місяці 08 днів.

Не погоджуючись з такими підрахунками позивач звернувся до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Статтею 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), встановлено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Згідно із ч. 2 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч.4 ст.24 Закону №1058-IV).

Відповідно до ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно ст.48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Всі записи в трудовій книжці підтверджуються у всіх розділах за час роботи на колгоспі з підписом керівника колгоспу або спеціально уповноваженого правління колгоспу особи та печатки (п.6).

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 затверджено "Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній". Пунктом 1 даного Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (п.3 Порядку).

Постановою Держкомтруда СРСР від 20.06.1974 року №162 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, згідно п. 1.1 якої, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.

Наказом Міністерства праці України за №58 від 29.07.1993 року затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.

Відповідно до п.1.1 "Загальні положення" Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до записів трудової книжки колгоспника імені 19 партз`їзду Ленінського сільського поселення Красногвардійського району республіки Крим від 24 липень 1982 року, що також підтверджується Архівними довідками надані Адміністрацією Ленінського сільського поселення Красногвардійського району республіки Крим від 31.05.2018р. №12-07/1155, №12-07/1156, №12-07/1157, №12-07/1158 (а.с. 14-15) позивач:

- з жовтня 1976 року до квітня 1979 року працював у колгоспі імені 19 партз`їзду Ленінського сільського поселення Красногвардійського району республіки Крим;

- з червня 1981 року по січень 1996 року працював у колгоспі імені 19 партз`їзду Ленінського сільського поселення Красногвардійського району республіки Крим.

Записи у трудовій книжці колгоспника виконано без перекреслень, виправлень, у чіткій послідовності та відповідності дати, який завірений підписом та печаткою роботодавця.

Вищезазначене підтверджується архівними довідками Адміністрації Ленінського сільського поселення Красногвардійського району республіки Крим від 31.05.2018р., згідно яких у документах архівного фонду колгоспу імені 19 партз`їзду Красногвардійського району в книгах обліку праці та розрахунків із членами колгоспу у період з 1976-1979рр. (а.с.15), з 1981-1990рр. (а.с.14), з 1991-1996рр. (а.с.14) зазначається ОСОБА_1 .

Отже, суд дійшов висновку, що трудовою книжкою позивача підтверджено періоди роботи у колгоспі імені 19 партз`їзду Ленінського сільського поселення Красногвардійського району республіки Крим з жовтня 1976р. по квітень 1979 року та з червня 1981 року по січень 1996р.

Суд критично ставиться до тверджень відповідача про те, що оспорювані періоди не були взяті до уваги у зв`язку з тим, що у позивача відсутні підтверджуючі довідки, оскільки такі періоди в першу чергу підтверджені трудовою книжкою позивача, які завірені підписом та печаткою роботодавця.

Належних доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо даних періодів роботи відповідачем суду не надано, а тому їх безпідставно не взято до уваги відповідачем.

Крім того, відповідачем до позовної заяви не було надано жодних доказів на підтвердження зазначеного у відзиві на позовну заяву.

При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно ст.106 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків покладено на страхувальника.

Суд вважає, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу, наказу про звільнення з роботи, відсутність нарахування заробітної плати в системі персоніфікованого обліку за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських та інших документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Аналогічна правова позиція викладена Вищим адміністративним судом України в постанові від 21.02.2018 року у справі №687/975/17, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо неможливості врахувати подані позивачем документи для зарахування до страхового стажу, що обчислюється під час визначення права на призначення пенсії, в зв`язку з тим, що вони видані органами, їх посадовими особами чи службовими особами, створеними, обраними чи призначеними на тимчасово окупованій території всупереч діючому законодавству України, а тому такі документи є недійсними і не можуть бути враховані, з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України від 15 квітня 2014 року №1207-VII Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України (далі - Закон № 1207-VII) тимчасово окупованою територією визначено сухопутну територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій;

Згідно з ч.1 та 2 ст.4 Закону № 1207-VII на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

На підставі ч.1 ст.17 Закону №1207-VII передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені Законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Згідно із ст.18 Закону №1207-VII громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Правовий статус органів та посадових осіб, які діють на території України та створені і проводять свою діяльність не у відповідності із законодавством України, визначено, зокрема, Законом № 1207-VII.

Згідно із ч.1 - 3 ст.9 Закону № 1207-VII передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачено Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом з цим, суд вважає необхідним зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів".

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах "Лоізіду проти Туречиини" (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). "Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать".

При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Судом встановлено, що архівні довідки про відпрацювання та заробітну плату позивача видані Адміністрацією Ленінського сільського поселення Красногвардійського району Республіки Крим.

На переконання суду, те, що архівні документи залишились на окупованій території, з урахуванням того, що період роботи позивача з жовтня 1976р. по квітень 1979 року та з червня 1981 року по січень 1996р., не визнається відповідачем та не врахований ним до загального страхового стажу, в даному випадку не може бути підставою для позбавлення права ОСОБА_1 на призначення пенсії.

Крім того, позивач у прохальній частині просить суд зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати період роботи у колгоспі з жовтня 1976р. по січень 1996р.

Однак, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно трудової книжки колгоспника, позивач у період з 1979 по 1981 проходив службу рядах Радянської армії.

Згідно архівної довідки Адміністрації Ленінського сільського поселення Красногвардійського району республіки Крим від 31.05.2018р. №12-07/1156, позивач почав працювати у колгоспі імені 19 партз`їзду Красногвардійського району з жовтня 1976 року, де продовжував працювати до квітня 1979 року.

Згідно архівної довідки Адміністрації Ленінського сільського поселення Красногвардійського району республіки Крим від 31.05.2018р. №12-07/1157 та №12-07/1158, позивач знову почав працювати у колгоспі імені 19 партз`їзду Красногвардійського району з червня 1981 року, де продовжував працювати до січня 1996 року.

Відтак позовні вимоги в частині зобов`язання зарахувати період роботи підлягають до часткового задоволення, шляхом зобов`язання Головного управління пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати період роботи у колгоспі імені 19 партз`їзду Красногвардійського району у періоди з жовтня 1976 року по квітень 1979 року та з червня 1981 року по січень 1996 року.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, враховуючи принципи адміністративного судочинства та з огляду на положення ч. 2 ст. 77 КАС України, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст. 242-246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати дії Хустського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області щодо неврахування до стажу роботи періодів роботи неправомірними.

Зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати до страхового стажу період роботи у колгоспі імені 19 партз`їзду Красногвардійського району у періоди з жовтня 1976 року по квітень 1979 року та з червня 1981 року по січень 1996 року.

Зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити позивачу пенсію з 18 серпня 2018 року.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.П.Микуляк