Справа № 826/11947/17
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2021-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.

за участю секретаря Юрковець А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Народного депутата України ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом Народного депутата України ОСОБА_1 до Міністра фінансів України ОСОБА_3, Прем`єр Міністра України ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_2 , Кабінет Міністрів України, Національне агентство України з питань державної служби про зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Народний депутат України ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністра фінансів України ОСОБА_3 (далі - відповідач-1), Прем`єр Міністра України ОСОБА_5 (далі - відповідач-2), за участю третіх осіб, без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 (далі - третя особа-1), Кабінету Міністрів України (далі - третя особа-2), Національного агентства України з питань державної служби (далі - третя особа-3) у якому, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просив суд:

- визнати наявність компетенції (повноважень) Міністра фінансів України на подання Прем`єр-Міністру України пропозицій про звільнення з посади Голови Державної фіскальної служби України у зв`язку з наявністю підстави, передбаченої пунктом 2 частини 1 статті 84 Закону України «Про державну службу».

- визнати протиправною бездіяльність Міністра фінансів України щодо не подання Прем`єр-Міністру України пропозицій про звільнення ОСОБА_2 з посади Голови Державної фіскальної служби України у зв`язку з наявністю підстави, передбаченої пунктом 2 частини 1 статті 84 Закону України «Про державну службу».

- визнати протиправною бездіяльність Прем`єр-Міністра України щодо не подання на розгляд Кабінету Міністрів України пропозиції про звільнення ОСОБА_2 з посади Голови Державної фіскальної служби України у зв`язку з наявністю підстави, передбаченої пунктом 2 частини 1 статті 84 Закону України «Про державну службу».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із висновками, викладених зокрема в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, із апеляційною скаргою звернувся ОСОБА_2 , який просить суд апеляційної інстанції змінити рішення суду першої інстанції, шляхом виключення із мотивувальної частини висновки, які, на переконання заявника, не відповідають дійсності.

Крім того, не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій останній просить суд вказане судове рішення скасувати та винести нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. На думку апелянта, оскаржувана постанова винесена судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилався на положення Закону України «Про статут народного депутата України», якими надано право народному депутату звертатись до державних органів з вимогою припинити порушення, обов`язок народного захищати інтереси виборців і держави, тощо.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2018 року було відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 .

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.11.2018 року було відкрито провадження за апеляційною скаргою Народного депутата України ОСОБА_1 .

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.12.2018 року апеляційні скарги Народного депутата України ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 було призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2019 року було зупинено провадження у справі за апеляційними скаргами Народного депутата України ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 вересня 2018 р. у справі за адміністративним позовом Народного депутата України ОСОБА_1 до Міністра фінансів України ОСОБА_3, Прем`єр Міністра України ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_2 , Кабінет Міністрів України, Національне агентство України з питань державної служби про зобов`язання вчинити дії - до набрання законної сили судовим рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року у справі № 826/2538/18.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року скасовано ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2019 року та направлено справу для продовження розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.05.2015 відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №424-р ОСОБА_2 був призначений на посаду Голови Державної фіскальної служби України.

Позивач посилався на те, що з листів Генеральної прокуратури України від 06.04.2017 №06-18954-16 та листів Національного антикорупційного бюро України (далі - НАБУ) від 06.04.2017 №02-206/12599 і від 09.06.2017 №02-206/20271 вбачається, що в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №00000121 від 19.03.2015 детективами НАБУ було отримано лист Національного агентства з боротьби зі злочинністю Великої Британії від 06.03.2017 №NCA/NABU/SAP/06/03/2017, де було зазначено, що « ОСОБА_4 , дата народження 03/03/1979, Голова Державної фіскальної служби України, став натуралізованим громадянином Великої Британії у травні 2012 року, і є власником британського паспорту, з серійним номером НОМЕР_1 ».

Народний депутат України ОСОБА_1 направив депутатське звернення №122-1 на адресу Прем`єр-Міністра України ОСОБА_5 та Міністра фінансів України ОСОБА_3 щодо звільнення із займаної посади Голови Державної фіскальної служби України ОСОБА_2 на підставі пункту 2 частини 1 статті 84 Закону України «Про державну службу», згідно якої набуття громадянства іншої держави є підставою для припинення державної служби.

Вказане депутатське звернення листом Прем`єр-Міністра України №10507/1/1-17 від 24.03.2017 направлено на розгляд Міністру фінансів України ОСОБА_3 , Голові Національного агентства України з питань державної служби ОСОБА_6 та т.в.о. Голови Державної фіскальної служби України ОСОБА_7 .

За результатом розгляду депутатського звернення позивача Міністерство фінансів України надало відповідь (листом від 05.04.2017 №17030-02-2/9066), у якій стосовно звільнення ОСОБА_2 з посади Голови Державної фіскальної служби України зазначило, що відповідно до статті 19 закону України «Про центральні органи виконавчої влади» керівник центрального органу виконавчої влади призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України за пропозицією Комісії з питань вищого корпусу державної служби.

Після отримання вказаного листа, позивач звернувся із аналогічним депутатським зверненням №183 від 14.04.2017 до Національного агентства з питань державної служби, яке відповідно до пункту 11 «Положення про Комісію з питань вищого корпусу державної служби», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 25.03.2016 №243, здійснює організаційне та матеріально-технічне забезпечення діяльності Комісії з питань вищого корпусу державної служби (далі- Комісія).

Національне агентство з питань державної служби на депутатське звернення надало відповідь листом від 27.04.2017 №3960/90-17, в якому зазначило, що з урахуванням наведеної позивачем інформації, за ініціативою суб`єкта призначення та з метою правомірного застосування приписів пункту 2 частини 1 статті 84 Закону України «Про державну службу», необхідно здійснити дисциплінарне провадження для з`ясування обставин, ступеня вини, характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку.

17.05.2017 року позивач звернувся із депутатським зверненням №204 до Прем`єр-Міністра України, в якому просив внести на розгляд Кабінету Міністрів України подання щодо звільнення з займаної посади Голови Державної фіскальної служби України ОСОБА_2 з підстав, передбачених пунктом 2 частини 1 статті 84 Закону України «Про державну службу» та прийняти рішення про оголошення конкурсу на зайняття посади Голови ДФС України у відповідності до Закону України «Про державну службу».

Вказане депутатське звернення листом Прем`єр-Міністра України №19492/1/1-17 від 29.05.2017 направлено на розгляд Міністру фінансів України ОСОБА_3 , Міністру юстиції України ОСОБА_8 , Голові Національного агентства України з питань державної служби ОСОБА_6 та т.в.о. Голови Державної фіскальної служби України ОСОБА_7 , про що повідомлено позивача.

Вважаючи, що відповідачі допустили протиправну бездіяльність щодо неподання пропозицій про звільнення з посади Голови Державної фіскальної служби України ОСОБА_2 , позивач звернувся до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що дії/бездіяльність відповідачів у спірних правовідносинах мають вплив на права третьої особи 2 - ОСОБА_2 , а не ОСОБА_1 , у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність у позивача порушеного права.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Відповідно до вимог частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 6 Закону України «Про державну службу» передбачено, що посади державної служби в державних органах поділяються на категорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень і необхідних для їх виконання кваліфікації та професійної компетентності державних службовців. Категорія «А» посад державної служби включає, зокрема, посади керівників центральних органів виконавчої влади, які не є членами Кабінету Міністрів України, та їх заступників.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про державну службу» передбачено, що керівник центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України в порядку, встановленому для призначення на посади державної служби категорії «А».

Відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» діяльність центральних органів виконавчої влади спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через відповідних міністрів згідно із законодавством.

Пунктом 10 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 №236 (далі - Положення №236) передбачено, що ДФС очолює Голова, який призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України, внесеним на підставі пропозицій Міністра фінансів.

Аналогічні норми містились в частині 1 статті 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» (в редакції Закону, що діяла до 30.05.2016), які передбачали, що керівник центрального органу виконавчої влади призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України.

01.05.2016 набрав чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889VIII, яким внесені зміни до Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», зокрема, частину першу статті 19 викладено в такій редакції:

«Керівник центрального органу виконавчої влади призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України за пропозицією Комісії з питань вищого корпусу державної служби.

Комісія з питань вищого корпусу державної служби вносить на розгляд Кабінету Міністрів України пропозиції щодо кандидатури для призначення на посаду керівника центрального органу виконавчої влади за результатами конкурсу відповідно до законодавства про державну службу».

Частинами 1, 7 статті 21 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» (в редакції до 30.04.2016) було передбачено, що Кабінет Міністрів призначає на посаду та звільняє з посади за поданням Прем`єр-міністра України: 1) керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України; 2) відповідно до закону членів колегіальних центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України; 3) перших заступників і заступників міністрів; 4) перших заступників і заступників керівників інших центральних органів виконавчої влади.

Однак, з набранням чинності 01.05.2016 Законом України «Про державну службу» частини 1, 7 статті 21 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» викладені в наступній редакції:

«Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина.

Кабінет Міністрів України призначає на посаду: 1) державних секретарів міністерств, керівників та заступників керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, за пропозицією Комісії з питань вищого корпусу державної служби за результатами конкурсу відповідно до законодавства про державну службу; 2) перших заступників і заступників міністрів - за поданням Прем`єр-міністра України.

Звільнення зазначених осіб здійснюється Кабінетом Міністрів України з підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, законами України «Про Кабінет Міністрів України», «Про центральні органи виконавчої влади», «Про державну службу».».

Таким чином, Законами України «Про центральні органи виконавчої влади» та «Про Кабінет Міністрів України» не передбачено звільнення керівника Державної фіскальної служби України за поданням Прем`єр-міністра України, внесеним на підставі пропозицій Міністра фінансів.

Колегія суддів звертає увагу, що Закон України «Про центральні органи виконавчої влади» та Закон України «Про Кабінет Міністрів України» мають вищу юридичну силу ніж Положення №236, крім того, наведені вище норми прийняті пізніше, ніж у Положенні №236, що є додатковою підставою для застосування саме норм Законів.

Статтею 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» передбачено, що саме за пропозицією Комісії з питань вищого корпусу державної служби керівник центрального органу виконавчої влади призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України.

13.07.2016 Розпорядженням Кабінету Міністрів України №490-р утворено Комісію з питань вищого корпусу державної служби та затверджено її персональний склад.

Повноваження Комісії з питань вищого корпусу державної служби визначені статтею 15 Закону України «Про державну службу», згідно якої Комісія:

1) погоджує розроблені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, типові вимоги до професійної компетентності державних службовців, які займають посади державної служби категорії «А»;

2) проводить конкурс на зайняття вакантних посад державної служби категорії «А» та вносить суб`єкту призначення пропозиції щодо переможця конкурсу та другого за результатами конкурсу кандидата на вакантну посаду;

3) розглядає пропозиції та надає згоду на дострокове звільнення з посади за ініціативою суб`єкта призначення державних службовців, які займають посади державної служби категорії «А», та повідомляє про своє рішення суб`єкта призначення і центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби;

4) вносить пропозиції суб`єкту призначення щодо переведення державних службовців, які займають посади державної служби категорії «А», на рівнозначну або нижчу посаду до іншого державного органу у випадках, передбачених статтею 34 цього Закону;

5) здійснює дисциплінарні провадження щодо державних службовців, які займають посади державної служби категорії «А», та вносить суб`єкту призначення пропозиції за наслідками дисциплінарного провадження;

6) затверджує перелік посад державної служби, патронатної служби та посад працівників, які виконують функції з обслуговування, а також встановлює категорії посад державної служби за поданням керівника державної служби в апаратах допоміжних органів, утворених Президентом України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відхилив доводи позивача, що Комісія з питань вищого корпусу державної служби наділена повноваженнями самостійно вносити пропозиції суб`єкту призначення виключно щодо переведення державних службовців або ж за наслідками дисциплінарного провадження, оскільки, ні положення статті 15 Закону України «Про державну службу», ні положення статті 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» не містять обмеження щодо внесення Комісією пропозиції про звільнення керівника центрального органу виконавчої влади виключно за наслідками дисциплінарного провадження.

Статтею 69 Закону України «Про державну службу» зокрема передбачено, що результатом розгляду дисциплінарної справи є пропозиція Комісії або подання дисциплінарної комісії, які мають рекомендаційний характер для суб`єкта призначення.

Суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів зобов`язаний прийняти рішення на підставі пропозиції Комісії або подання дисциплінарної комісії або надати вмотивовану відмову протягом цього строку.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.01.2018 Кабінетом Міністрів України було прийнято рішення, яким доручено Комісії з питань вищого корпусу державної служби здійснити дисциплінарне провадження стосовно Голови Державної фіскальної служби України ОСОБА_2 за фактами, викладеними в листі Міністерства фінансів України від 17.01.2018 №17030-02-3/1421 щодо втрати права на державну службу з огляду на набуття ним громадянства Великої Британії, відповідно до вимог статті 84 Закону України «Про державну службу» та за його результатами подати Кабінетові Міністрів України відповідні пропозиції.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно листа Комісії з питань вищого корпусу державної служби від 30.01.2018 №14-90/1-1-18, Комісією встановлена відсутність підстав для притягнення Голови Державної фіскальної служби України ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності, водночас вказано на те, що набуття громадянства іншої держави є підставою для припинення державної служби у зв`язку із втратою права на державну службу або його обмеженням (пункт 2 частини першої статті 84 Закону України «Про державну службу»).

Отримавши дані пропозиції Комісії з питань вищого корпусу державної служби, Кабінетом Міністрів України видано розпорядження від 31.01.2018 №35-р про припинення державної служби ОСОБА_2 .

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання наявності компетенції (повноважень) Міністра фінансів України на подання Прем`єр-міністру України пропозицій про звільнення з посади Голови Державної фіскальної служби України у зв`язку з наявністю підстави, передбаченої пункту 2 частини 1 статті 84 Закону України «Про державну службу», оскільки, подання таких пропозицій належить до компетенції Комісії з питань вищого корпусу державної служби.

Крім того, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Міністра фінансів України щодо не подання Прем`єр-Міністру України пропозицій про звільнення ОСОБА_2 з посади Голови Державної фіскальної служби України у зв`язку з наявністю підстави, передбаченої пунктом 2 частини 1 статті 84 Закону України «Про державну службу» та визнання протиправною бездіяльності Прем`єр-Міністра України щодо не подання на розгляд Кабінету Міністрів України пропозиції про звільнення ОСОБА_2 , оскільки, подання таких пропозицій належить до компетенції Комісії з питань вищого корпусу державної служби.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, в обґрунтування наявності порушення права посилався на положення Закону України «Про статут народного депутата України», якими надано право народному депутату звертатись до державних органів з вимогою припинити порушення, обов`язок народного захищати інтереси виборців і держави, тощо.

В свою чергу, слід зазначити, що згідно вимог статті 6 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат у порядку, встановленому законом:

1) бере участь у засіданнях Верховної Ради України;

2) бере участь у роботі депутатських фракцій (груп);

3) бере участь у роботі комітетів, тимчасових спеціальних комісій, тимчасових слідчих комісій, утворених Верховною Радою України;

4) виконує доручення Верховної Ради України та її органів;

5) бере участь у роботі над законопроектами, іншими актами Верховної Ради України;

6) бере участь у парламентських слуханнях;

7) звертається із депутатським запитом або депутатським зверненням до Президента України, органів Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України тощо.

Відповідно до вимог частини другої статті 7 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат відповідно до закону розглядає звернення виборців, а також від підприємств, установ, організацій, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, вживає заходів для реалізації їх пропозицій і законних вимог, інформує виборців про свою депутатську діяльність під час особистих зустрічей з ними та через засоби масової інформації.

Таким чином, враховуючи викладене й за змістом Закону України «Про статус народного депутата України», повноваження щодо звернення до суду щодо визнання незаконними актів органів місцевого самоврядування, у тому числі з метою захисту прав виборців, можуть бути реалізовані народним депутатом України тільки у межах відносин представництва.

Зазначена правова позиція міститься також в постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 911/2173/17 та від 11 квітня 2018 року у справі № 363/3414/13-а.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, зокрема встановити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права або неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція міститься в рішенні Верховного Суду від 08.02.2018 року у справі № 800/191/17.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційних скаргах доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянти не надали до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Народного депутата України ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма

Повний текст постанови складено « 31» травня 2021 року.