Справа № 361/822/17
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2021-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2021 року справа №361/822/17

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області про визнання протиправним дій, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування завданої шкоди.

Суть спору: ОСОБА_1 звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області, в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови надати талони на проїзд до посвідчення інваліда III групи на право на пільги, що видане Броварським горсобезом 28.04.1993 року, серія НОМЕР_1 ;

- зобов`язати відповідача надати позивачу талони на проїзд до посвідчення інваліда III групи на право на пільги, що видане Броварським горсобезом 28.04.1993 року, серія НОМЕР_1 ;

- визнати протиправними дії відповідача щодо ненадання належної відповіді на звернення позивача від 08.08.2016, де не немає жодного слова про правові підстави відмови надання талонів з посиланням на Закони і також немає роз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення;

- зобов`язати відповідача надати вмотивовану та обґрунтовану відповідь на заяву позивача відповідно ст. ст. 15, 19, 20 Закону України " Про звернення громадян";

- відшкодувати ціну проїзних документів на поїзд №121 від 22.08.2016 в розмірі 236 грн., та згідно з проїзним документом на поїзд №284 від 24.08.2016 в розмірі 211 грн., та витрати в сумі 300 грн., на проїзд маршрутних таксі в обидві сторони, шляхом стягнення з відповідача коштів в сумі 747 грн., (сімсот сорок сім) матеріальних збитків;

- стягнути з відповідача моральні збитки в сумі 1000 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що він є особою з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи, що підтверджується посвідченням від 04.04.2007 № НОМЕР_2 та надає йому право на пільги, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №3551), зокрема, право безплатного проїзду один раз на рік (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом.

Також позивач стверджує, що він є особою з інвалідністю внаслідок Вітчизняної війни ІІІ групи, що підтверджується посвідченням від 28.04.1993 № НОМЕР_3 , яке надає йому пільги та переваги, визначені законодавством СРСР та радянських республік для осіб з інвалідністю внаслідок Великої Вітчизняної Війни, зокрема, Угодою про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, стаття 2 якої надає: інвалідам Великої Вітчизняної війни I та II груп та особам, прирівняним до них, право безкоштовного проїзду залізницею чи на суднах транзитних та місцевих ліній річкового флоту територіями держав-учасниць цієї Угоди один раз на рік (туди та назад) та з 50-відсотковою знижкою повітряним, водним чи міжміським автомобільним транспортом; інвалідам Великої Вітчизняної війни III групи та особам, прирівняним до них, - 50-відсоткова знижку з вартості проїзду один раз на рік (туди і назад) залізницею, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом.

Позивач зазначає, що на його звернення до Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області із заявою про надання талонів на проїзд відповідно до посвідчення від 28.04.1993 № НОМЕР_3 відповідач відмовив, з посиланням на те, що такі талони вже були видані йому відповідно до посвідчення від 04.04.2007 № НОМЕР_2 з терміном їх дії з 2013 по 2018 роки.

Позивач не погоджується з такою позицією відповідача та зазначає, що відповідач безпідставно позбавив його права на отримання талонів на проїзд відповідно до посвідчення від 28.04.1993 № НОМЕР_3 , які діють по всій території держав-членів СНД, у той час як талони, отримані ним відповідно до посвідчення від 04.04.2007 № НОМЕР_2 , діють лише на території України. Позивач зауважує, що пільги, надані йому відповідно до посвідчення від 28.04.1993 № НОМЕР_3 , є ширшими за пільги відповідно до посвідчення від 04.04.2007 № НОМЕР_2 , та не можуть бути скасовані, оскільки відповідно до статті 2 Закону №3551 права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни.

Позивач стверджує, що ненадання відповідачем талонів на проїзд відповідно до посвідчення від 28.04.1993 № НОМЕР_3 позбавило його можливості реалізувати своє право на пільговий проїзд до країн СНД, де мешкають його друзі, а наслідок несвоєчасного отримання талонів на проїзд відповідно до посвідчення від 04.04.2007 № НОМЕР_2 позивач не зміг скористатися пільгами на проїзд у 2015-2016 роках, а при поїздках користувався вагонами нижчої категорії (плацкарт), що завдало незручностей.

Крім того, позивач вважає, що відповідь, надана відповідачем за результатом розгляду його звернення, суперечить вимогам Закону України «Про звернення громадян», оскільки не містить посилання на Закон та не містить роз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення.

За наведених обставин, позивач просить суд стягнути з відповідача заподіяні матеріальні збитки у розмірі 747 грн. (вартість проїзду) та моральну шкоду у сумі 1000,00 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що талони серії АВ №091340 на право одержання ветераном війни проїзних квитків безкоштовно, які діють з 2013 по 2018 роки, позивач, як особа з інвалідністю ІІ групи відповідно до посвідчення від 04.04.2007 № НОМЕР_2 , одержав 16.04.2013.

Стосовно видачі талонів на проїзд, дія яких поширюється на країни-члени СНД відповідно до Угоди про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, відповідач зазначив, що термін останніх талонів, які надходили до Управління, закінчився у 2015 році, а нові бланки від Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації не надходили.

Також відповідач стверджує, що наявне у позивача посвідчення від 28.04.1993 № НОМЕР_3 надає йому, як особі з інвалідністю внаслідок Великої Вітчизняної війни III групи, право лише на 50-відсоткову знижку з вартості проїзду один раз на рік (туди і назад) залізницею, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом.

Крім того, відповідач вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, вимоги позивача про стягнення моральної шкоди.

30.03.2017 позивач подав до суду першої інстанції заяву про збільшення позовних вимог, в якій, додатково до заявлених в первісно поданому позові вимог, просив:

- визнати протиправними дії відповідача за незабезпечення його санаторно-курортним лікуванням в 2016 році;

- визнати протиправними дії відповідача за не внесення змін в Єдиному державному автоматизованому реєстрі пільговиків, де він рахується як інвалід війни III групи та надання йому довідки від 31.05.2016, що він має пільги як інвалід війни III групи;

- зобов`язати відповідача внести зміни в Єдиному державному автоматизованому реєстрі пільговиків та зареєструвати його як особу, яка має пільги встановлені для інвалідів війни II групи, та зобов`язати відповідача надати відповідну довідку;

- компенсувати матеріальні збитки за недотриману путівку на санаторне курортне лікування в розмірі 3000 гривен та стягнути з відповідача кошти в розмірі 3747 грн. (три тисяч сімсот сорок сім) матеріальних збитків загальної суми з урахуванням заявленої суми в первісному позові;

- стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 6000 грн. (шість тисяч гривен) загальної суми з урахуванням заявленої суми в первісному позові.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2017 року у задоволенні клопотання позивача про прийняття заяви про збільшення розміру позовних вимог відмовлено.

В обґрунтування відмови в прийнятті заяви про збільшення позовних вимог судом першої інстанції зазначено про заявлення позивачем нових позовних вимог, з новими підставами і предметом позову, що суперечить вимогам статті 51 КАС України. При цьому судом першої інстанції роз`яснено право на звернення до суду в загальному порядку.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.12.2017 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою позивача на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2017 року про відмову в задоволенні клопотання про прийняття заяви про збільшення розміру позовних вимог, оскільки вказана ухвала не підлягає окремому оскарженню. Також зазначено, що заперечення на таку ухвалу можуть бути викладені в апеляційній скарзі на постанову суду першої інстанції.

Постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 04.10.2017 адміністративний позов задоволений частково.

Визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області щодо ненадання ОСОБА_1 талонів на право одержання проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості.

Зобов`язано Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області надати позивачу талони на право одержання проїзних документів (квитків) згідно посвідчення серії НОМЕР_1 .

Визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області, що полягають у порушенні вимог статті 19 Закону України "Про звернення громадян" при розгляді звернення (заяви) позивача від 08 серпня 2016 року.

Зобов`язано Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області повторно розглянути звернення позивача від 08 серпня 2016 року у порядку та терміни, передбачені Законом України "Про звернення громадян".

Решту позовних вимог залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.03.2018 постанову Броварського міськрайонного суду Київської області від 04.10.2017 скасовано.

Ухвалено нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області про визнання протиправним дій, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування завданої шкоди - задоволено частково.

Визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області щодо ненадання позивачу талонів на право одержання проїзних документів (квитків) безоплатно із 50-відсотковою знижкою їх вартості.

Зобов`язано Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області надати позивачу талони на право одержання проїзних документів (квитків) згідно посвідчення серії НОМЕР_1 .

Визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області, що полягають у порушенні вимог статті 19 Закону України "Про звернення громадян" при розгляді звернення (заяви) позивача від 08 серпня 2016 року.

Зобов`язано Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області повторно розглянути звернення позивача від 08 серпня 2016 року у порядку та терміни, передбачені Законом України "Про звернення громадян".

Визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області щодо незабезпечення позивача санаторно-курортним лікуванням в 2016 році.

Визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області щодо надання довідки від 31.05.2016, що позивач має пільги як інвалід війни ІІІ групи.

В решті позовних вимог відмовлено.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції розглядаючи викладені позивачем в апеляційній скарзі заперечення щодо ухвали суду першої інстанції від 23.05.2017, якою відмовлено у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог, дійшов висновку, що судом першої інстанції вказану ухвалу постановлено незаконно та необґрунтовано, оскільки позивач мав законне право на збільшення позовних вимог, адже станом на 30.03.2017 судовий розгляд даної справи закінчений не був.

Постановою Верховного Суду від 23.12.2020 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 19.03.2018 скасовано та справу направлено на новий судовий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

При прийнятті цієї постанови Верховний Суд виходив з того, що при поданні 30.03.2017 заяви про збільшення позовних вимог позивачем були наведені обставини протиправності дій відповідача, відмінні від обставин, наведених на обґрунтування первісних вимог, а тому зміст додатково заявлених позивачем вимог свідчить, що вони містять інший предмет та інші підстави, що вказує на заявлення інших, нових вимог, які полягають у визнанні протиправними інших дій відповідача та зобов`язанні вчинити інші дії, та мають інше обґрунтування, про що правильно було зазначено судом першої інстанції в ухвалі від 23.05.2017.

У зв`язку з цим Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку щодо необґрунтованості та незаконності ухвали суду першої інстанції від 23.05.2017 про відмову в задоволенні клопотання позивача про прийняття заяви про збільшення розміру позовних вимог.

Також суд касаційної інстанції зазначив, що судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач має посвідчення інваліда ІІІ групи, видане 28.04.1993, а також посвідчення інваліда ІІ групи, видане 04.04.2007.

Тобто, викладені обставини свідчать про встановлення позивачу іншої групи інвалідності (ІІ), яка не відповідає групі (ІІІ), зазначеній в посвідченні, виданому 28.04.1993, на підставі якого позивачем заявлені вимоги.

При цьому, оцінка вказаним обставинам судами попередніх інстанцій не надана, правомірність/неправомірність, з дослідженням та встановленням відповідних фактів на підставі належних та допустимих доказів, з викладенням мотивування їх прийняття/не прийняття, вказаних обставин судами попередніх інстанцій також не встановлена.

Водночас, як убачається з приписів Угоди про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, підписаною Урядами Республіки Молдова, Російської Федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, 12 березня 1993 року, яка набрала чинності для України, якою передбачені спірні в цій справі права, нею передбачені відмінні пільги, в залежності від групи інвалідності відповідної особи.

У зв`язку з цим Верховний Суд дійшов висновку щодо необхідності направлення справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до частини п`ятої статті 353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

12.01.2021 матеріали справи №361/822/17 надійшли на адресу Київського окружного адміністративного суду та за результатами автоматизованого розподілу були передані для розгляду судді Панченко Н.Д.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.01.2021 (суддя Панченко Н.Д.) прийнято адміністративну справу №361/822/17 до свого провадження, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

28.01.2021 до суду надійшла заява позивача від 25.01.2021 про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди, згідно якої позивач просить суд:

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області відшкодувати позивачу матеріальні збитки в розмірі 100 000 грн. (сто тисяч гривень) та стягнути дані кошти з відповідача;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області відшкодувати позивачу моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн. (один мільйон гривень) та стягнути дані кошти з відповідача.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.01.2021 (суддя Панченко Н.Д.) відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про розгляд справи у відкритому судовому засіданні в присутності сторін за правилами загального позовного провадження.

30.03.2021 на адресу суду від судді Київського окружного адміністративного суду Панченко Н.Д. надійшла заява про самовідвід.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 (суддя Панченко Н.Д.) задоволено заяву судді Київського окружного адміністративного суду Панченко Н.Д. про самовідвід.

Матеріали адміністративної справи №361/822/17 передано до відділу документального забезпечення і контролю (канцелярії) Київського окружного адміністративного суду для визначення складу суду у відповідності до вимог частини 1 статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України.

За результатами повторного автоматизованого розподілу 31.03.2021 матеріали адміністративної справи №361/855/17 були передані для розгляду судді Дудіну С.О.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.04.2021 адміністративну справу прийнято до провадження судді Київського окружного адміністративного суду Дудіна С.О.

Цією ж ухвалою прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 від 25.01.2021 про збільшення розміру позовних вимог.

Під час нового розгляду справи відповідач надав відзив на позов, у якому зазначив, що позивач у 2007 році, коли отримував посвідчення особи з інвалідністю ІІ групи, повинен був повернути до Управління посвідчення особи з інвалідністю ІІІ групи, чого ним зроблено не було. При цьому, відповідач стверджує, що посвідчення особи з інвалідністю ІІІ групи втратило чинність відповідно до нової довідки МСЕК про встановлення вищої групи інвалідності та відповідно до нового посвідчення, яким позивач користується одночасно з посвідченням особи з інвалідністю ІІІ групи, яке є недійсним та яке не надає позивачеві додаткових соціальних пільг.

Відповідач зауважує, що відповідно до журналу реєстрації проїзних талонів позивач отримав: 29.10.2007 - талони серії БЛ №018125; 16.04.2013 - талони серії АВ №091340, які діяли з 2013 по 2018 роки; 09.09.2019 - талони серії АВ №176264, які діють з 2019 по 2024 роки.

Стосовно позовної вимоги про надання відповіді на запит Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області зазначило, що на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 19.03.2018 ним було розглянуто звернення позивача та 05.05.2018 надано відповідь з роз`ясненнями законодавства, а на виконання постанови головного державного виконавця Кухарського О. П. про відкриття виконавчого провадження №63140214 від 30.09.2020 Управлінням 26.10.2020 повторно розглянуто звернення позивача.

Також відповідач вважає необґрунтованими вимоги позивача про відшкодування збитків та моральної шкоди, оскільки вважає, що такі вимоги не підтверджуються жодними доказами.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

18.05.2021 на адресу суду від ОСОБА_1 надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, у якій позивач просить суд:

- змінити вимоги в частині щодо відшкодування матеріальних збитків на таку редакцію: зобов`язати Управління соціального захисту населення Броварської міської ради відшкодувати ОСОБА_1 матеріальні збитку у розмірі 200000,00 грн. та стягнути дані кошти з Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області;

- змінити вимоги в частині щодо відшкодування моральної шкоди на таку редакцію: зобов`язати Управління соціального захисту населення Броварської міської ради відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2000000,00 грн. та стягнути дані кошти з Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.05.2021 заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку для її подання.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.05.2021 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 має посвідчення особи з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни серії НОМЕР_2 від 04.04.2007, що надає йому право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.

Крім того, позивач також має посвідчення особи з інвалідністю ІІІ групи серії НОМЕР_3 від 28.04.1993, що надає йому право на пільги та переваги, встановлені законодавством СРСР і радянських республік для інвалідів Вітчизняної війни.

З матеріалів справи вбачається, що 08.08.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області із заявою, в якій серед іншого просив надати талони на проїзд на посвідчення інваліда ІІІ групи, яке видане Броварським горсобезом 28.04.1993 року №471071 або повідомити про причини відмови у наданні таких талонів.

16.08.2016 року позивачу була надана відповідь на звернення, де серед іншого повідомлено, що талони серії АВ №091340, на право одержання ветераном війни проїзних квитків безплатно, він, як особа з інвалідністю 2 групи, одержав 16.04.2013.

Не погоджуючись з правомірністю такої позиції відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у цій справі, з приводу чого суд зазначає таке.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначені Законом №3551.

Частинами першою та другою статті 2 Закону №3551 встановлено, що законодавство України про статус ветеранів війни та їх соціальні гарантії складається з цього Закону та інших актів законодавства України.

Права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни.

Статтею 3 цього ж Закону визначено, що якщо міжнародними договорами або угодами, в яких бере участь Україна, встановлені більш високі вимоги щодо захисту ветеранів війни, ніж ті, що їх містить законодавство України, то застосовуються норми міжнародного договору або міжнародної угоди.

Пунктами 7, 21 частини 1 статті 13 Закону №3551 передбачено, що особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються такі пільги:

- безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі. Це право поширюється і на особу, яка супроводжує особу з інвалідністю I групи;

- особам з інвалідністю I і II груп надається право безплатного проїзду один раз на рік (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом, а особам, які супроводжують осіб з інвалідністю I групи (не більше одного супроводжуючого), - 50-процентна знижка вартості проїзду один раз на рік (туди і назад) зазначеними видами транспорту;

- особам з інвалідністю III групи надається право безплатного проїзду один раз на два роки (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом незалежно від наявності залізничного сполучення або проїзду один раз на рік (туди і назад) зазначеними видами транспорту з 50-процентною знижкою вартості проїзду.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни регулюються положення «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України N 302, 12.05.1994 (далі - Положення №302).

Згідно з пунктом 2 Положення №302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Листи талонів на право одержання ветеранами війни і особами, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості є документом, на підставі якого надається право на пільговий проїзд зазначеним особам згідно з пунктом 17 частини першої статті 12, пунктом 21 частини першої статті 13, пунктом 16 частини першої статті 14, пунктом 18 частини першої статті 15 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Пункт 3 Положення №302 передбачає, що відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Інвалідам війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення інваліда війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - інвалід".

Учасникам війни (стаття 9 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення учасника війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - учасник війни".

Відповідно до пункту 7-1 Положення №302 листи талонів на право одержання ветеранами війни проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості видають: особам з інвалідністю внаслідок війни - орган соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Пунктом 10 Положення №302 встановлено, що інвалідам війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.

Відповідно до пункту 13 посвідчення осіб з інвалідністю внаслідок війни, учасників війни та прирівняних до них осіб, видані відповідними органами СРСР, союзних республік, які існували на його території, України та інших незалежних держав, що утворились на його території, за зразками, які діяли на 1 січня 1992 р., залишаються на збереженні у ветеранів війни.

Наведене спростовує твердження відповідача про те, що позивач у 2007 році, коли отримував посвідчення особи з інвалідністю ІІ групи, повинен був повернути до Управління посвідчення особи з інвалідністю ІІІ групи.

12 березня 1993 року Україною підписано Угоду про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, підписаною Урядами Республіки Молдова, Російської Федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, яка набрала чинності для України (далі - Угода).

Стаття 1 Угоди передбачає, що дія цієї Угоди поширюється на інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, для яких встановлені пільги на проїзд на відповідних видах транспорту, згідно з додатками 1, 2, 3.

Статтею 2 Угоди визначено, що інвалідам Великої Вітчизняної війни I та II груп та особам, прирівняним до них, надається право безкоштовного проїзду залізницею чи на суднах транзитних та місцевих ліній річкового флоту територіями держав-учасниць цієї Угоди один раз на рік (туди та назад) та з 50-відсотковою знижкою повітряним, водним чи міжміським автомобільним транспортом. Героям Радянського Союзу та особам, які нагороджені орденом Слави трьох ступенів, надається право безоплатного проїзду один раз на рік (туди та назад) на зазначених видах транспорту.

Інвалідам Великої Вітчизняної війни III групи та особам, прирівняним до них, надається 50-відсоткова знижка з вартості проїзду один раз на рік (туди і назад) залізницею, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом.

Особам, зазначеним у статтях 2 і 3 цієї Угоди, за їхнім бажанням, замість належного їм проїзду з 50-відсотковою знижкою один раз на рік (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом надається безоплатний проїзд один раз на два роки (туди і назад) зазначеними видами транспорту (стаття 4 Угоди).

Інвалідам і учасникам Великої Вітчизняної війни, а також особам, прирівняним до них, та іншим особам, відповідно до додатка 3, надається право безоплатного проїзду в міському та приміському пасажирському транспорті незалежно від місця їх проживання (стаття 5 Угоди).

Статтею 7 Угоди встановлено, що підставою для придбання пільгового проїзного квитка є посвідчення та аркуш талонів на пільговий проїзд, видані відповідними органами колишнього Союзу РСР або Сторонами за формою, що діяла на 1 січня 1992 року, за місцем постійного проживання особи, яка має право на пільговий проїзд.

Аналіз викладених приписів законодавчих норм свідчить, що ветерани війни - інваліди війни мають передбачені Законом №3551 пільги на проїзд різними видами транспорту.

Крім того, пільги на проїзд мають інваліди та учасники Великої Вітчизняної війни, а також особи, прирівняні до них, на яких поширюється дія Угоди. Підставою для отримання передбачених пільг є наявність, зокрема, передбаченого Угодою посвідчення.

Як було вказано вище, ОСОБА_1 має посвідчення особи з інвалідністю ІІІ групи серії НОМЕР_2 , видане 28.04.1993, а також посвідчення особи з інвалідністю ІІ групи серії НОМЕР_3 , видане 04.04.2007.

Тобто, викладені обставини свідчать про встановлення позивачу іншої групи інвалідності (згідно з посвідченням серії НОМЕР_2 ), яка не відповідає групі (ІІІ), зазначеній в посвідченні серії НОМЕР_2 , виданому 28.04.1993 на підставі якого позивачем заявлені вимоги.

Верховний Суд, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі, зазначив, що оцінка вказаним обставинам судами не надана, правомірність/неправомірність, з дослідженням та встановленням відповідних фактів на підставі належних та допустимих доказів, з викладенням мотивування їх прийняття/не прийняття, вказаних обставин судами попередніх інстанцій також не встановлена.

Водночас, як убачається з приписів Угоди, якою передбачені спірні в цій справі права, нею передбачені відмінні пільги, в залежності від групи інвалідності відповідної особи.

Відповідно до частини п`ятої статті 353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

З урахуванням наведено, суд зазначає, що Додатком 1 до Угоди визначено категорії громадян, прирівняних за пільгами на проїзд у міжміському транспорті до інвалідів Великої Вітчизняної війни:

1. Інваліди Першої світової та громадянської воєн.

2. Інваліди з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, отриманих під час захисту колишнього Союзу РСР або під час виконання інших обов`язків військової служби, або внаслідок хвороби, пов`язаної з перебуванням на фронті в інші періоди, а також інваліди з числа партизан громадянської війни;

інваліди з числа осіб начальницького та рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ та органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, отриманих під час виконання службових обов`язків;

інваліди з числа бійців та командного складу винищувальних батальйонів, взводів та загонів захисту народу, які діяли в період з 1 січня 1944 року до 31 грудня 1951 року на території колишніх Української РСР, Білоруської РСР, Литовської РСР, Латвійської РСР, Естонської РСР і стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, отриманих під час виконання службових обов`язків у цих батальйонах, взводах і загонах.

Отже, наведеною нормою імперативно та вичерпно визначено категорію осіб, на яких поширюються пільги, надані Угодою.

Суд зауважує, що ІІ група інвалідності була встановлена позивачеві з 26 березня 2007 року довічно згідно з актом огляду МСЕК серії КИО-І №290637 від 29.03.2007 (т.2, а.с.73).

У вказаній виписці з акта огляду, а також довідці до неї вказана причина інвалідності позивача: «травма і захворювання, ТАК, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби».

На момент складання цього акта та довідки діяло Положення про військово-лікарську експертизу та медичний огляд у Збройних Силах України, затверджене Наказом Міністра оборони України від 4 січня 1994 року N 2, яке, згідно з пунктом 2, установлювало порядок медичного огляду призовників; військовослужбовців, членів їхніх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової служби); військовозобов`язаних, громадян, які бажають вступити до військово-навчальних закладів (надалі - кандидати, які вступають до ВНЗ) Збройних Сил України, учнів військових ліцеїв; колишніх військовослужбовців з проходженням військової служби; працівників Збройних Сил України, які залучаються до роботи з радіоактивними речовинами та іншими джерелами іонізуючого випромінювання, компонентами ракетного палива та іншими високотоксичними речовинами, радіотехнічними засобами, які утворюють електромагнітні поля в межах частот від 30 кГц до 300 ГГц і оптичними квантовими генераторами (надалі - РР, ДІВ, КРП, джерела ЕМП).

Пунктом 357 цього Положення (в редакції станом на момент складання акта огляду МСЕК серії КИО-І №290637 від 29.03.2007) було визначено, що постанови ВЛК про причинний зв`язок приймаються у таких формулюваннях, зокрема:

...2. "Поранення (травма, контузія, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби", - якщо поранення (травма, контузія, каліцтво) одержано тим, хто пройшов медичний огляд (крім випадків протиправного діяння), у випадку їх фактичного виконання у разі проходження військової служби в частинах, які не входили до складу діючої армії.

Таким чином, наведене підтверджує той факт, що інвалідність ІІ групи була встановлена позивачеві у 2007 році внаслідок поранення, отриманого під час виконання обов`язків військової служби, а тому позивач відноситься категорії громадян, прирівняних за пільгами на проїзд у міжміському транспорті до інвалідів Великої Вітчизняної війни, відповідно до Додатку 1 до Угоди.

Наведене надає йому право на пільги на проїзд, передбачені Угодою, як особі з інвалідністю ІІ групи.

При цьому, наявність у позивача посвідчення особи з інвалідністю ІІ групи серії НОМЕР_3 , виданого 04.04.2007, яке надає йому пільги за Законом №3551, не позбавляє позивача окремого права на пільги за Угодою, які є ширшими.

Так, як було вказано вище, частинами першою та другою статті 2 Закону №3551 встановлено, що законодавство України про статус ветеранів війни та їх соціальні гарантії складається з цього Закону та інших актів законодавства України.

Права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни.

Статтею 3 цього ж Закону визначено, що якщо міжнародними договорами або угодами, в яких бере участь Україна, встановлені більш високі вимоги щодо захисту ветеранів війни, ніж ті, що їх містить законодавство України, то застосовуються норми міжнародного договору або міжнародної угоди.

Суд зазначає, що Угода надає позивачеві, як особі з інвалідністю ІІ групи, право безкоштовного проїзду залізницею чи на суднах транзитних та місцевих ліній річкового флоту територіями держав-учасниць цієї Угоди один раз на рік (туди та назад) та з 50-відсотковою знижкою повітряним, водним чи міжміським автомобільним транспортом.

Водночас, пільги на проїзд, передбачені Законом №3551, обмежені територією України, тобто є вужчими.

Наведене свідчить про обґрунтованість тверджень позивача про неправомірну відмову відповідача у наданні талонів на проїзд відповідно до пільг, визначених Угодою.

Згідно з частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду цієї справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів видачі позивачеві талонів на проїзд відповідно до положень Угоди, а твердження Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області про відсутність у позивача такого права внаслідок втрати чинності посвідчення особи з інвалідністю ІІІ групи серії НОМЕР_2 , виданого 28.04.1993, суд не приймає до уваги, оскільки, як вказано вище, право на отримання таких пільг виникає у позивача згідно посвідчення особи з інвалідністю ІІ групи серії НОМЕР_3 , виданого 04.04.2007.

Суд вважає непереконливими посилання відповідача на те, що проїзні талони позивач вже отримав, оскільки відповідач зазначає про надання талонів позивачу як особі з інвалідністю ІІ групи відповідно до норм Закону №3551, у той час як спірні правовідносини стосуються права позивача на пільги, визначені Угодою, та які є ширшими за пільги, надані Законом №3551, за ознакою територіальності їх дії.

Наведене свідчить про обґрунтованість вимог позивача в цій частині.

Суд зазначає, що згідно прохальної частини позовної заяви ОСОБА_1 просить суд, зокрема:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови надати талони на проїзд до посвідчення інваліда III групи на право на пільги, що видане Броварським горсобезом 28.04.1993 року, серія НОМЕР_1 ;

- зобов`язати відповідача надати позивачу талони на проїзд до посвідчення інваліда III групи на право на пільги, що видане Броварським горсобезом 28.04.1993 року, серія НОМЕР_1 .

Натомість, матеріали справи свідчать про наявність у позивача права на пільги, визначені Угодою, як особи з інвалідністю ІІ групи та це право є ширшим за обсягом.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

При цьому частиною другої цієї ж статті визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, вихід за межі заявлених позовних вимог допускається з метою захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Враховуючи вказане, з метою повного та ефективного захисту порушених прав позивачки, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії відповідача щодо відмови надати ОСОБА_1 , як особі з інвалідністю ІІ групи згідно посвідчення серії НОМЕР_3 від 04.04.2007, талони на пільговий проїзд відповідно до положень Угоди про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, підписаною Урядами Республіки Молдова, Російської Федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України.

Крім того, захист порушених прав позивача також потребує зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 , як особі з інвалідністю ІІ групи згідно посвідчення серії НОМЕР_3 від 04.04.2007, талони на пільговий проїзд відповідно до положень Угоди про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, підписаною Урядами Республіки Молдова, Російської Федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо ненадання належної відповіді на звернення позивача від 08.08.2016, де не немає жодного слова про правові підстави відмови надання талонів з посиланням на Закони і також немає роз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення суд зазначає таке.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про звернення громадян», на яку посилається позивач в обґрунтування своїх вимог (в редакції станом на момент розгляду звернення та надання відповіді на неї), органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, інвалідів Великої Вітчизняної війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій особисто.

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Як було вказано раніше, звернення позивача від 08.08.2016 (вх.№259/01-10 від 08.08.2016) стосувалося надання йому талонів на проїзд як особі з інвалідністю ІІІ групи відповідно до посвідчення від 28.04.1993 № НОМЕР_3 , яке надає йому пільги та переваги, визначені законодавством СРСР та радянських республік для осіб з інвалідністю внаслідок Великої Вітчизняної Війни, зокрема, Угодою.

Натомість, за результатом розгляду цього звернення відповідач склав лист від 16.08.2016 №01-10.1/263, у якому розглянув питання права позивача на пільги на проїзд, визначені Законом №3551 як особі з інвалідністю ІІ групи згідно посвідчення серії НОМЕР_3 від 04.04.2007, тобто не вирішив по суті те питання, за яким звертався позивач.

Крім того, відповідь Управління не містить роз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення, що не відповідає вищенаведеним положенням статті 15 Закону України «Про звернення громадян».

За таких обставин, суд визнає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, вимоги позивача про визнання протиправними дій Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області, що полягають у порушенні положень статті 15 Закону України «Про звернення громадян» при розгляді звернення (заяви) ОСОБА_1 від 08 серпня 2016 року.

При цьому суд визнає непереконливими твердження Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області про те, що на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 19.03.2018 ним було розглянуто звернення позивача та 05.05.2018 надано відповідь з роз`ясненнями законодавства, а на виконання постанови головного державного виконавця Кухарського О. П. про відкриття виконавчого провадження №63140214 від 30.09.2020 Управлінням 26.10.2020 повторно розглянуто звернення позивача.

Так, суд зауважує, що жодна з наданих відповідей не містить аналізу права позивача на отримання ним талонів на проїзд згідно пільг відповідно до Угоди, яке виникло у нього відповідно до посвідчення від 28.04.1993 № НОМЕР_3 , та на теперішній час як ширшим, позаяк надає право на пільги як особі з інвалідністю ІІ групи згідно посвідчення серії НОМЕР_3 від 04.04.2007. Так, відповідачеві необхідно було проаналізувати право позивача на отримання талонів на пільговий проїзд у міжнародному сполученні (територією держав-учасниць Угоди), надане йому Угодою, та надати відповідну вмотивовану відповідь.

За таких обставин, захист порушених прав позивача потребує зобов`язання Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області розглянути звернення ОСОБА_1 від 08 серпня 2016 року у порядку та терміни, передбачені Законом України «Про звернення громадян».

Стосовно вимог позивача про зобов`язання відповідача відшкодувати ціну проїзних документів на поїзд №121 від 22.08.2016 в розмірі 236 грн., та згідно з проїзним документом на поїзд №284 від 24.08.2016 в розмірі 211 грн., та витрати в сумі 300 грн., на проїзд маршрутних таксі в обидві сторони, шляхом стягнення з відповідача коштів в сумі 747 грн., (сімсот сорок сім) матеріальних збитків суд зазначає таке.

Положеннями чинного законодавства не передбачено можливості компенсації витрачених коштів особі, яка має право на пільги на проїзд, за рахунок органів соціального захисту населення у випадку неотримання позивачем листів талонів на право одержання проїзних документів (квитків). При цьому суд вважає за необхідне підкреслити, що реалізація права на отримання проїзних документів (квитків) здійснюється шляхом отримання відповідних листів талонів, а не грошових коштів.

Крім того, обґрунтовуючи розмір заподіяної шкоди, позивач надає суду копії проїзних документів, які підтверджують його внутрішньодержавне пересування всередині країни за сполученням Київ-Миколаїв, тобто обставини, які не є спірними у цій справі, позаяк право на отримання талонів на пільговий проїзд територією України позивач має як особа з інвалідністю ІІ групи згідно посвідчення серії НОМЕР_3 від 04.04.2007, та отримав такі талони 16.03.2013.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про неотримання ним талонів на пільговий проїзд у міжнародному сполученні згідно норм Угоди, що позбавляє його можливості відвідати своїх друзів, які проживають у інших країнах-учасницях Угоди, у зв`язку з чим проїзні документи за сполученням Київ-Миколаїв не можуть бути розцінені в якості доказів заподіяння відповідачем шкоди шляхом ненадання талонів для отримання проїзних документів для переміщення у міжнародному сполученні. Інше обґрунтування заподіяної шкоди в матеріалах справи відсутнє. Крім того, докази понесення витрат в сумі 300 грн. на проїзд у маршрутних таксі позивач взагалі не надав.

Не є обґрунтованими і позовні вимоги про зобов`язання Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області відшкодувати позивачу матеріальні збитки в розмірі 100 000 грн. (сто тисяч гривень), оскільки позивачем не надано жодних доказів заподіяння шкоди у вказаному розмірі, з його обґрунтованим розрахунком.

Щодо позовних вимог про відшкодування позивачу моральних збитки, які полягають у тому, що: останній користувався при поїздках вагонами нижчої категорії (плацкарт), що завдало позивачу значних незручностей при тяжких захворюваннях; захворюванні позивача на цукровий діабет, подагру, погіршання стану органів зору та нервової системи, в сумі 1 000 000 грн., суд зазначає таке.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Приписи статті 1167 ЦК України визначають, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30.01.2018 у справі № 804/2252/14, а також у постанові від 20.02.2018 у справі №818/1394/17.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не було надано до суду жодних доказів, які підтверджують завдання йому такої шкоди та її розміру, а також не було доведено причинно-наслідкового зв`язку з предметом позову.

Зокрема, позивачем не доведено, що наявні у нього захворювання виникли саме у зв`язку з оскаржуваними у цій справі діями відповідача (тобто після 16.08.2016 - дати надання відповіді про відмову у наданні талонів на проїзд), а пересування позивача у внутрішньодержавному транспортному сполучення, як було вказано вище, не стосується предмета спору у цій справі.

За таких обставин, позов підлягає частковому задоволенню.

Під час звернення до суду позивач, як особа з інвалідністю ІІ групи, не сплачував судовий збір, у зв`язку з чим судові витрати розподілу не підлягають.

При цьому, викладене у позовній заяві клопотання позивача про зобов`язання відповідача відшкодувати йому витрати по складанню позовної заяви у сумі 500 грн. та витрати по копіюванню позовної заяви у сумі 100 грн. не підлягають задоволенню як жодним чином не обґрунтовані та не підтверджені жодними доказами.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області щодо відмови надати ОСОБА_1 , як особі з інвалідністю ІІ групи згідно посвідчення серії НОМЕР_3 від 04.04.2007, талони на пільговий проїзд відповідно до положень Угоди про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, підписаною Урядами Республіки Молдова, Російської Федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України.

3. Зобов`язати Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області надати ОСОБА_1 , як особі з інвалідністю ІІ групи згідно посвідчення серії НОМЕР_3 від 04.04.2007, талони на пільговий проїзд відповідно до положень Угоди про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, підписаною Урядами Республіки Молдова, Російської Федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України.

4. Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області, що полягають у порушенні положень статті 15 Закону України «Про звернення громадян» при розгляді звернення (заяви) ОСОБА_1 від 08 серпня 2016 року.

5. Зобов`язати Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області розглянути звернення ОСОБА_1 від 08 серпня 2016 року у порядку та терміни, передбачені Законом України «Про звернення громадян».

6. В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Дудін С.О.