Справа № 215/55/21
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 червня 2021 року Справа № 215/55/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Лозицької І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до першого заступника голови виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради Кушнір Сергія Івановича про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду на підставі ухвали Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.01.2021 року надійшли матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до першого заступника голови виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради Кушнір Сергія Івановича, в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність першого заступника голови виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради Кушніра Сергія Івановича за результатом розгляду скарги від 24.11.2020 року вх.С-672, яка виявилася у порушенні встановленого поряду ст.ст. 21, 46, 48, 92 Конституції України та встановити наявність у нього компетенції (повноважень) визначити спосіб соціально захисту гарантуванням загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за діючими видами, а саме, при тимчасовій втраті працездатності, при нещасному випадку та професійному захворюванні;
- визнати протиправною бездіяльність першого заступника голови виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради Кушніра Сергія Івановича за результатом розгляду скарги від 24.11.2020 року вх.С-672, яка виявилася у не прийнятті рішення в порядку надання адміністративних послуг, яке стосується прав, зазначених в ст.ст. 21, 33, 46, 48 Конституції України та інтересів ОСОБА_1 , дія якого вичерпується його виконанням та зобов`язати прийняти рішення в розумінні ст.ст. 46, 144 Конституції України;
- визнати протиправною бездіяльність першого заступника голови виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради Кушніра Сергія Івановича за результатом розгляду скарги від 24.11.2020 року вх.С-672, яка виявилася у не вжитті заходів для забезпечення права на рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто не нижче 2270 грн., у не підкоренні ст. 1 ЗУ «Про державні соціальні стандарти та державні гарантії» та зобов`язати надати довідку, де вказати відрахований консолідований страховий внесок, збір до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі за 2014-2020 р.р. щомісячно.
В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що відповідач допустив бездіяльність, яка виявилась у неналежному застосуванні управлінської функції та у порушенні правового режиму форми розгляду його скарги від 24.11.2020 року вх.С-672.
Також, за поясненнями позивача, бездіяльність відповідача полягає у тому, що останній не повідомив про дату, час та місце розгляду його звернення, не зобов`язав призначити комісію по наданню соціальної допомоги та дисциплінарного стягнення.
Крім того, позивач вважає, що відповідачем була допущена бездіяльність, з огляду на те, що недостатнім є надіслання на його адресу листа після розгляду звернення. При цьому, на думку позивача, лист не має юридичної сили і не відповідає конституційним принципам.
Ухвалою суду від 08.02.2021 року було задоволено заяву позивача та звільнено його від сплати судового збору за подання адміністративного позову.
Ухвалою суду від 08.02.2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову) разом з витребуваними у нього документами, та заперечень на відповідь на відзив, а позивачу - відповіді на відзив.
У встановлений судом строк, відповідач надав суду відзив на позов та витребувані у нього ухвалою суду від 08.02.2021 року письмові докази, зокрема, копії:
- розпорядження голови районної у місті ради від 18.04.2019 року № 92-р «Про затвердження розподілу обов`язків між головою районної у місті ради, заступником голови районної у місті ради, заступниками голови районної у місті ради з питань діяльності виконавчих органів ради та керуючого справами виконкому районної у місті ради»;
- скаргу від 24.11.2020 року вх.С-672 і лист від 14.12.2020 року №С-672 Сергія Кушніра ;
- реєстр витрат конвертів;
- витяг з посадової інструкції заступника голови виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради Кушніра С.І.;
- лист-роз`яснення Мінсоцполітики від 17.08.2020 року № 3192.
В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач зазначив, що позовні вимоги є безпідставними. Так, за поясненнями відповідача, 24.11.2020 року ним було отримано звернення ОСОБА_1 за вх. № С-672, яке, з урахуванням приписів Закону України «Про звернення громадян», було розглянуто та відповідь надіслана позивачу 14.12.2020 року.
При цьому, розгляд звернення ОСОБА_1 від 24.11.2020 року за вх.№ С-672 було здійснено за його відсутності, оскільки відповідно до вимог Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 року, Кабінетом Міністрів України встановлено на всій території України карантин з 12.03.2020 року по 30.04.2021 року.
Крім того, на підставі розпорядження від 18.03.2020 року № 52-р «Про запобігання поширенню коронавірусу COVID-19 на території Тернівського району міста Кривого Рогу» скасовано до особливого розпорядження особистий прийом громадян та запроваджено прийняття лише письмових звернень поштою, електронних та телефонних звернень та їх розгляд у встановленому порядку.
Таким чином, розгляд звернення ОСОБА_1 було здійснено за його відсутності та за результатами розгляду його скарги на його адресу направлено письмову відповідь засобами поштового зв`язку.
Також, за поясненнями відповідача, ОСОБА_1 перебував на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення виконкому Тернівської ради як одержувач компенсаційної виплати непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за особою з інвалідністю І групи або престарілим, який досяг 80-річного віку, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 року № 832 «Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян» та отримував означену виплату за період з 01.12.2014 року по 31.12.2020 року.
Крім того, позивач є отримувачем компенсації фізичній особі, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 року № 859 «Деякі питання призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі», яка призначена на період з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року у розмірі 1992,76 грн. щомісячно та з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року у розмірі 2154,25 грн. щомісячно.
Разом з тим, позивач звернувся до відповідача із заявою для перевірки права на призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям від 12.01.2021 року за вх.№33.
З метою перевірки права позивача на призначення означеної допомоги, відповідачем було здійснено розрахунок сукупного середньомісячного доходу сім`ї ОСОБА_1 з урахуванням приписів Порядку обчислення середньомісячного сукупного доходу сім`ї (домогосподарства) для усіх видів державної соціальної допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 р. № 632.
За результатами проведення даного розрахунку було встановлено, що позивач не має права на призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, оскільки середньомісячний дохід його сім`ї (2027,00 грн.) перевищує рівень забезпечення прожиткового мінімуму для його сім`ї, встановленого законодавством, а саме, 794,50 грн.
Тому, у призначенні державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям ОСОБА_1 було відмовлено.
Щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій та пільг, затвердженої наказом Міністерства соціальної політики України від 21.04.2015 року № 441 «Про затвердження форми заяви про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій та пільг», то відповідач зазначив, що оскільки позивач не є особою з інвалідністю, не має на утриманні неповнолітніх дітей, не є реабілітованим, не є постраждалим від наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції, не є внутрішньо перемішеною особою, з числа тих, що переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції на сході Украйни, а тому, відсутні підстави для призначення означеної допомоги.
Також відповідач зазначає, що оскільки позивач є отримувачем компенсації фізичній особі, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, то обчислення єдиного внеску здійснює саме УПСЗН виконкому Тернівської ради відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VI та Порядку нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за деякі категорії застрахованих осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2011 р. № 178.
Разом з тим, відповідно до приписів Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 року № 1105-XIV ОСОБА_1 як особа, яка надає соціальні послуги на непрофесійній основі, не належить до переліку осіб, які підлягають страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності. Крім того, позивач не є штатним працівником відповідача, а тому, виконком не є його роботодавцем, а отже, не зобов`язаний здійснювати будь-які виплати у зв`язку з тимчасовою втратою ним працездатності.
Відповідач посилається на відсутність повноважень щодо надання довідки про відрахований консолідований страховий внесок за 2014-2020 роки, оскільки, означені відомості містяться у персональній обліковій картці в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру, який веде Пенсійний фонд України. Отже, видача означеної довідки є компетенцією саме територіальних органів Пенсійного фонду України, про що неодноразово наголошувалось ОСОБА_1 та було рекомендовано отримати довідку безоплатно при особистому зверненні.
З приводу відшкодування моральної шкоди, позивача було повідомлено про те, що моральна шкода відшкодовується лише на підставах, визначених законодавством України.
З огляду відсутності факту бездіяльності відповідача під час розгляду скарги ОСОБА_1 та з урахуванням викладеного, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до положень ст. 257, ст. 262 КАС України, суд розглянув адміністративну справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами законодавства України, дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач звернувся до голови Тернівської районної у місті ради Солода В.М. зі скаргою від 24.11.2020 року, в якій просив:
- провести службове розслідування і за перевищення посадових обов`язків, халатне відношення до своїх обов`язків начальника управління праці та соціального захисту: населення виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради притягнути до дисциплінарної відповідальності;
- розпорядженням зобов`язати провести перерахунок грошових доходів відповідно до Порядку подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затверджений постановою КМУ від 23.09.2020 року № 859, на підставі документів, зазначених в п. 7 Порядку у справі № 602595, а саме, суми 4,80 грн. до прожиткового мінімуму на підставі ст.ст. 1, 3, 8, 19, 21, 46, 60, 92, 144 Конституції України, чим забезпечити право на державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії;
- звернутись із клопотанням до Дніпропетровської обласної державної адміністрації, КМУ для роз`яснення системи заходів, спрямованих на методику перерахування грошових доходів і при втраті частини доходів у зв`язку з порушенням термінів повідомлення 60 днів відповідно п. 4 постанови КМУ від 23.09.2020 року № 859 моїх вимог до виконання ст.ст. 22, 46, 92 Конституції України;
- розпорядженням залишити призначену ОСОБА_1 щомісячну компенсаційну виплату, що призначається непрацюючим фізичним особам, які постійно надають соціальні послуги гро мадянам інвалідам, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги на період з 01.12.2014 р. по 23.07.2023 р. у сумі 4,80 грн., проіндексовану і призначити компенсацію відповідно до постанови КМУ від 23.09.2020 року № 859, які разом забезпечують для рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму згідно ст.ст. 1, 3, 8, 9, 21, 22, 46, 48, 92 Конституції України та ст. 1 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»;
- надати запрошення для ОСОБА_1 з повідомленням про повноваження осіб з приводу розгляду скарги від 24.11.2020 року, а після її розгляду висновки викласти в індивідуальному правовому акті, складеному за підсумком всебічного розгляду питання заяви для забезпе чення гарантій держави, для врегулювання питань надання адміністративних послуг, який надати заявнику;
- надати дві копії, належно завіреної скарги від 24.11.2020 року;
- частково відшкодувати моральні страждання ОСОБА_1 у сумі 2000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме, 2102 грн. х 2000 = 4204000 грн.;
- звернутись із клопотанням до Дніпропетровської обласної державної адміністрації, КМУ для роз`яснення системи заходів, спрямованих на формування методики ведення трудової книжки, як позаштатного працівника і за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування відповідно вимог ОСОБА_1 до виконання ст.ст. 22, 46, 144 Конституції України, постанови КМУ від 23.09.2020 року № 859 та просити зазначити статті норм права, які забороняють виконкому індивідуальним актом сприяти заявнику в оформленні трудової книжки, як позаштатному працівнику, маючи повноваження відповідно до ст.ст. 3, 6, 8, 19, 46, 68, 92, 144 Конституції України, а відповідне звернення і відповіді на нього надати в належно завірених копіях;
- зобов`язати надати довідки затвердженого формату з шрифтом № 14 для документообігу про компенсацію, доходи з поміткою в ній, що відсутнє інше джерело доходу, крім призначеної компенсації;
- зобов`язати видати затверджені бланки заяв згідно п. 7 Порядку подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затвердженого постановою КМУ від 23.09.2020 року № 859;
- надати гарантійний лист, що відповідно до компенсації, зазначеної у постанові КМУ від 23.09.2020 року № 859 буде здійснюватися відрахуванння консолідованого страхового внеску, збору до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі;
- надати довідку, де вказати відрахований виконкомом консолідований страховий внесок, збір до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі за 2014-2020р щомісячно.
14.12.2020 року відповідачем було надано позивачу вичерпну відповідь за вих.№ С-672.
На підтвердження факту направлення позивачу відповіді на скаргу від 24.11.2020 року, відповідач надав суду копію реєстру витрат конвертів.
Проте, позивач, вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність під час розгляду його скарги від 24.11.2020 року, звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
Отже, спір між сторонами виник з підстав протиправності бездіяльності відповідача щодо розгляду скарги позивача від 24.11.2020 року.
Суд, вирішуючи спір по суті позовних вимог, зазначає наступне.
Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Суд зазначає, що Закон України «Про звернення громадян» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про звернення громадян», під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Згідно з ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Порядок розгляду звернень у формі заяв та скарг, встановлений статтями 15, 16 вищевказаного Закону.
За приписами ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Частиною 4 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови.
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про звернення громадян», громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право:
- особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви;
- знайомитися з матеріалами перевірки;
- подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу;
- бути присутнім при розгляді заяви чи скарги;
- користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку;
- одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги;
- висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги;
- вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.
Статтею 19 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:
- об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;
- у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;
- на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;
- скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;
- забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;
- письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;
- вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;
- у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;
- не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;
- особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті.
Згідно з ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення.
При цьому, загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Аналіз зазначених вище норм права, дає підстави зробити висновок, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків, при цьому, таке право кореспондується із обов`язками органів влади здійснити розгляд таких звернень, з урахуванням їх функціональних обов`язків.
Крім того, з урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що письмова відповідь, надана суб`єктом владних повноважень за результатами розгляду звернення громадян на підставі Закону України «Про звернення громадян», містить його рішення щодо порушених у зверненні питань. Адже, ним вирішуються по суті заявлені суб`єктом звернення питання. При цьому, законом визначається, що за результатами розгляду, зокрема, скарги суб`єкта звернення, суб`єктом владних повноважень надається письмова відповідь. Така відповідь має містити аргументовану, несуперечливу, переконливу інформацію, що відповідає дійсності та стосується суті звернення. При цьому, суд зазначає, що письмова відповідь, надана на звернення громадян, не може мати юридичної сили, бо відповідно до теоретичних основ права, юридична сила є основною властивістю правових актів діяти та породжувати правові наслідки: виникнення, зміни, припинення правовідносин. Проте, письмова відповідь на звернення громадян має інформаційний характер та не є правовим актом, а орган місцевого самоврядування не є суб`єктом правотворчої діяльності під час надання відповіді на звернення громадян.
З огляду на викладене, суд зазначає, що реалізувавши своє право на звернення до суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся до голови Тернівської районної у місті ради Солода В.М. зі скаргою від 24.11.2020 року, яка була розглянута та надана на неї письмова відповідь від 14.12.2020 року за вих.№ С-672.
На підтвердження своїх тверджень відповідач надав суду такі письмові докази, що містяться в матеріалах справи, а саме, скаргу від 24.11.2020 року вх.С-672, відповідь від 14.12.2020 року №С-672, реєстр витрат конвертів, витяг з посадової інструкції заступника голови виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради Кушніра С.І. , лист-роз`яснення Мінсоцполітики від 17.08.2020 року № 3192, а також розпорядження голови районної у місті ради від 18.04.2019 року № 92-р «Про затвердження розподілу обов`язків між головою районної у місті ради, заступником голови районної у місті ради, заступниками голови районної у місті ради з питань діяльності виконавчих органів ради та керуючого справами виконкому районної у місті ради».
Суд зазначає, що в ході судового розгляду справи було встановлено, що період дії карантину на всій території країни введений особливий порядок розгляду звернень громадян з урахуванням вимог Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 року, а також, зокрема, розпорядження від 18.03.2020 року № 52-р «Про запобігання поширенню коронавірусу COVID-19 на території Тернівського району міста Кривого Рогу», яким скасовано до особливого розпорядження особистий прийом громадян та запроваджено прийняття лише письмових звернень поштою, електронних та телефонних звернень та їх розгляд у встановленому порядку.
З огляду на викладене, розгляд звернення ОСОБА_1 було здійснено за його відсутності.
Також суд зазначає, що відповідно ст. 9 Закону України «Про інформацію», основними видами інформаційної діяльності є створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорона та захист інформації.
Відповідно до ст. 29 Закону України «Про інформацію», інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.
Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.
Аналіз викладених вище норм, на порушення яких посилається позивач, вказує, що такі норми регламентують загальні положення закону про регулювання відносин щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації.
Водночас, суд зазначає, що статей 32 та 45 Закон України «Про інформацію» від 02.10.1992 року № 2657-XII в редакції, чинній на момент звернення позивача до відповідача та виникнення спірних правовідносин, не містить. Тому, посилання позивача на вказані норми не беруться судом до уваги.
При цьому, дослідивши зміст листа з відповіддю щодо порушених питань у скарзі від 24.11.2020 року за вх. № С-672, суд встановив, що відповідач роз`яснив та виклав висновки по кожному питанню в межах, наданих йому законом повноважень та у встановленому законом порядку.
Натомість, позивач вважає, що відповідачем було порушено його право на інформацію.
З цього приводу суд зазначає, що надання відповіді по суті порушених у зверненнях до державного органу питань, є дискрецією органу державної влади.
За змістом Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
З огляду на викладене, суд зазначає, що у своєму листі від 14.12.2020 року за вих.№ С-672 відповідач надав ОСОБА_1 вичерпну інформацію щодо кожного питання, викладеного у скарзі від 24.11.2020 року за вх.С-672.
Крім того, суд зазначає, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
Вказана вище правова позиція була викладена Верховним Судом в постанові від 17.04.2019 року, справа № 342/158/17.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Тому, суд, перевіривши правомірність дій (бездіяльності) відповідача при розгляді звернення позивача щодо його відповідності вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, доходить висновку, що відповідачем не було допущено протиправної бездіяльності при наданні позивачу відповіді на його скаргу. Адже, відповідач надав суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази правомірності своїх дій щодо надання ним письмової відповіді на скаргу позивача від 24.11.2020 року у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Тим більше, що така відповідь була надана позивачу в порядку, визначеному приписами Закону України «Про звернення громадян» і на підставі принципів ст. 34 Конституції України.
Також, суд зазначає, що посилання позивача на положення ст. 249 КАС України є безпідставними.
Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 249 КАС України, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.
Суд зазначає, що аналіз викладеної вище норми КАС України вказує, що мета постановлення окремих ухвал як заходу реагування полягає в тому, що суд, якщо виявить під час розгляду справи порушення закону і встановить причини та умови, що сприяли його порушенню, може постановити окрему ухвалу та направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов.
Тому, враховуючи, що під час розгляду справи судом не було виявлено порушення відповідачем закону, в тому числі і при розгляді звернення позивача, у суду відсутні правові підстави для застосування положень ст. 249 КАС України.
З огляду на викладене вище, суд доходить висновку, що на порушені питання відповідачем були надані вичерпні відповіді у листі, про що судом зазначалось вище, тобто забезпечене йому та реалізоване ним право на інформацію, а по-друге, законом не визначено таких повноважень відповідача, як прийняття нормативно-правових актів або звернення до відповідних органів з клопотаннями щодо цього.
З приводу позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка виявилась у порушенні ст.ст. 21, 46, 48, 92 Конституції України, невизначенні способу соціального захисту при тимчасовій втраті працездатності, при нещасному випадку та професійному захворюванні, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.
Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до ст. 48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.
Як зазначив відповідач, ОСОБА_1 перебував на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення виконкому Тернівської ради, яке є структурним підрозділом останнього, як одержувач компенсаційної виплати непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за особою з інвалідністю І групи або престарілим, який досяг 80-річного віку, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 року № 832 «Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян» та отримував означену виплату за період з 01.12.2014 року по 31.12.2020 року.
Також позивач є отримувачем компенсації фізичній особі, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 року № 859 «Деякі питання призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі», яка призначена на період з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року у розмірі 1992,76 грн. щомісячно та з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року у розмірі 2154,25 грн. щомісячно.
Водночас, ОСОБА_1 звернувся із заявою для перевірки права на призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям від 12.01.2021 року за вх.№33.
Так, у статті 4 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» визначено, що призначення і виплата державної соціальної допомоги здійснюються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем проживання уповноваженого представника сім`ї.
Порядок призначення, умови виплати та підстави для припинення виплати державної соціальної допомоги, перелік документів, необхідних для призначення допомоги згідно із цим Законом, встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Приписами ст.5 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» встановлено, що розмір державної соціальної допомоги визначається як різниця між прожитковим мінімумом для сім`ї та її середньомісячним сукупним доходом.
До стабілізації економічного становища в Україні розмір державної соціальної допомоги визначається з урахуванням рівня забезпечення прожиткового мінімуму.
Рівень забезпечення прожиткового мінімуму встановлюється, виходячи з можливостей Державного бюджету України і затверджується одночасно з прийняттям закону про Державний бюджет України на відповідний рік.
При цьому, механізм обчислення середньомісячного сукупного доходу сім`ї (домогосподарства) для призначення усіх видів державної соціальної допомоги та житлових субсидій, які відповідно до законодавства надаються залежно від сукупного доходу сім`ї (домогосподарства) встановлений Порядком обчислення середньомісячного сукупного доходу сім`ї (домогосподарства) для усіх видів державної соціальної допомоги, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 632.
Відповідно до приписів Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлено, що у 2021 році рівень забезпечення прожиткового мінімуму для призначення допомоги відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» у відсотковому співвідношенні до прожиткового мінімуму для основних соціальних і демографічних груп населення становить: для працездатних осіб - 35 відсотків; для осіб, які втратили працездатність, та осіб з інвалідністю - 100 відсотків відповідного прожиткового мінімуму; для дітей - 130 відсотків відповідного прожиткового мінімуму.
Таким чином, з метою перевірки права на призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям відповідним органом соціального захисту населення було зроблено розрахунок сукупного середньомісячного доходу та встановлено, що ОСОБА_1 не має права на призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, так як сукупний середньомісячний дохід його сім`ї (2027,00 грн.) перевищує рівень забезпечення прожиткового мінімуму для його сім`ї, встановлений законодавством (794,50 грн.).
Таким чином, з урахуванням викладеного, в ході судового розгляду справи не було встановлено порушення відповідачем соціальних прав позивача на отримання державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям.
Крім того, відповідним управлінням соціального захисту населення була здійснена перевірка права ОСОБА_1 на призначення державної соціальної допомоги на підставі його заяви про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій та пільг, затвердженої наказом Міністерства соціальної політики України від 21.04.2015 року № 441 «Про затвердження форми заяви про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій та пільг». Однак, позивач не є особою з інвалідністю, не має на утриманні неповнолітніх дітей, не є реабілітованим, не є постраждалим від наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції, не є внутрішньо перемішеною особою, з числа тих, що переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції на сході Украйни, а тому, відсутні підстави для призначення означеної допомоги.
Також Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 року визначено гарантії працюючим громадянам щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є отримувачем компенсації фізичній особі, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі.
При цьому, Закон України «Про збір та облік єдиного внеску па загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VІ визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Механізм сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначений Порядком нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за деякі категорії застрахованих осіб, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2011 р. № 178.
Так, підпунктом 3 п.1 та п. 4 Порядку № 178 встановлено, що сплату та обчислення єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зокрема, за непрацюючих працездатних осіб, які здійснюють догляд за особою з інвалідністю I групи або особою похилого віку, яка згідно з висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досягла 80-річного віку, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства провадиться районними (міськими) управліннями праці та соціального захисту населення.
Згідно п. 7 Порядку № 178 платники подають до територіальних органів доходів і
зборів звіти про нарахування та сплату єдиного внеску у строки, порядку та за формою, що встановлюється Мінфіном за погодженням з Пенсійним фондом України та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до ч. 1 ст.18 Закон України № 2464-VІ джерелами формування Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування є відомості, що надходять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, та Пенсійного фонду від, зокрема, платників єдиного внеску.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 року № 1105-XIV визначено обов`язок роботодавця як страхувальника надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг згідно із цим Законом.
Згідно ст. 18 Закону № 1105-XIV страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракт)), цивільно-правового договору, на інших підставах, передбачених законом, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах, фізичні особи - підприємці, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, члени фермерського господарства, якщо еони не належать до осіб, які підлягають страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності на інших підставах.
Таким чином, позивач, як особа, яка надає соціальні послуги на непрофесійній основі, не належить до переліку осіб, які підлягають страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності.
Також судом встановлено, що ОСОБА_1 не є штатним працівником виконкому, а тому, відповідач не є роботодавцем позивача та не несе обов`язок страхувальника перед ним.
Щодо вимоги ОСОБА_1 зобов`язати відповідача надати довідку про відрахований консолідований страховий внесок за 2014-2020 роки, суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 121 Закону № 2464-VІ пенсійний фонд відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, формує та веде реєстр застрахованих осіб Державного реєстру, здійснює заходи щодо надання інформації з Державного реєстру відповідно до цього Закону.
Приписами п. 4 ч. 1 ст. 141 Закону № 2464-VІ визначено, що пенсійний фонд та його територіальні органи зобов`язані надавати безоплатно на вимогу застрахованих осіб інформацію, що міститься на їх персональних облікових картках у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру.
Таким чином, видача довідки про відрахований консолідований страховий внесок належить до компетенції пенсійного органу.
Суд зазначає, що відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ст. 9 КАС України, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Згідно із ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів) що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 73 КАС України, належними доказами є докази, які місять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з ст. 76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
В той же час, і ч. 1 ст. 77 КАС України покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно- правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
З огляду на викладене вище, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.
З приводу розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до ст. 139 КАС України, з урахуванням того, що ухвалою суду від 08.02.2021 року було задоволено заяву позивача та звільнено його від сплати судового збору на підставі ст. 133 КАС України, ст. 8 Закону України «Про судовий збір», у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем. Тому, питання щодо розподілу судових витрат у вигляді судового збору судом, не вирішується.
Керуючись ст. 2, ст. 9, ст. ст. 77, 90, 139, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до першого заступника голови виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради Кушнір Сергія Івановича про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Судові витрати у справі не розподіляються.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 01.06.2021 року.

Суддя І.О. Лозицька