Справа № 140/2815/21
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2021-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року ЛуцькСправа № 140/2815/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Республіки Гана ОСОБА_1 звернувся з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі Управління ДМС України у Волинській області) про визнання протиправним та скасування наказу від 24 лютого 2021 року №12 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позов мотивований тим, що прибувши в Україну, позивач звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак 10 березня 2021 року позивач отримав повідомлення Управління ДМС України у Волинській області від 26 лютого 2021 року №2 про те, що наказом відповідача від 24 лютого 2021 року №12 йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає такий наказ незаконним та необґрунтованим, оскільки відмовляючи в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач не поцікавився актуальною ситуацією у країні походження та не взяв до уваги повідомлені обставини, які змусили залишити позивача країну і вказують на небезпеку перебування у ній, його ґрунтовні побоювання стати жертвою переслідування, а також побоювання за власне життя. Такими обставинами позивач вказав загострення конфлікту в регіоні проживання, політичні переслідування за конфлікт батька з місцевою владою. Як стверджує позивач, влада тривалий час переслідувала його батька та забрала до в`язниці за злочин, якого він не скоював, а після того забрала і їхню землю. Повернення до країни походження унеможливлює безпечне проживання позивача.

З урахуванням наведеного позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги заперечив (а.с.15-19). В обґрунтування цієї позиції вказав, що спірне рішення, яким заявнику відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи та є правомірним. При цьому враховано, що позивач є громадянином ОСОБА_2 , в країні походження у нього залишилася мати. Як зазначив позивач, з ОСОБА_2 він прибув до Російської Федерації та, скориставшись послугами нелегальних перевізників, прибув в Україну. 03 лютого 2021 року працівниками Луцького районного відділу Управління ДМС України у Волинській області стосовно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення відповідно до частини першої статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), на підставі якого позивач притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу. Лише після цього позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказавши про небажання повертатися в країну походження (Гану) через політичні проблеми.

Поряд з тим під час попереднього розгляду заяви позивача встановлено, що 24 жовтня 2017 року позивач був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні терміном дії до 15 жовтня 2018 року, а потім терміном дії до 22 вересня 2020 року у зв`язку із навчанням в Україні. Однак у зв`язку із відрахуванням позивача з числа студентів, посвідка була скасована. У своїй заяві позивач вказав про політичні проблеми, проте також вказав про намір шукати кращого життя і на співбесіді він посилався на відсутність роботи в країні походження. Також позивач повідомив, що джерелом існування для його родини в ОСОБА_3 було видобування золота на власній землі, яку відібрала влада. У Російській Федерації позивач не звертався із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, потрапивши в Україну проживав 5-6 місяців спочатку у місті Києві, а потім переїхав до міста Рівного, тобто відразу не звернувся за захистом на території України. Позивач надав суперечливу інформацію, яка містить ряд розбіжностей та викликає сумніви в реальності обставин, на які він посилається, зокрема, не узгоджується з інформацією про країну походження із офіційних та загальнодоступних джерел.

Фактично заявник відноситься до категорії економічних мігрантів осіб, які добровільно залишили країну своєї громадянської приналежності з метою кращих умов життя та роботи. Поведінка заявника під час співбесіди, нещирість й намагання приховати якісь факти своєї біографії, надання неповних відповідей, на думку відповідача, свідчать, що набуття захисту для позивача не було пріоритетним, а насправді реальна мета була іншою потреба в легалізації на території України. Оскільки не було встановлено, що позивач був членом політичної, релігійної військової чи громадської організації, він не зазнавав утисків на батьківщині за релігійною чи іншою ознакою, то відсутні підстави вважати, що він має обґрунтовані побоювання жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також заявник у країні походження до кримінальної відповідальності не притягувався, що унеможливлює застосування до нього смертної кари. Він не довів правдоподібних фактів наявності серйозної шкоди, які б дозволили визнати його особою, що потребує додаткового захисту.

Оскільки заява позивача не містить підстав, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України від 08 липня 2011 року №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671-VI), то відповідач просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Інші заяви по суті справи та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні від сторін не надходили.

Перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, суд встановив такі обставини.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Гана. В матеріалах особової справи, яку надав суду відповідач, наявна копія паспортного документа позивача (а.с.43).

03 лютого 2021 року працівниками Луцького районного відділу Управління ДМС України у Волинській області відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення (серія ПР МВП №000178) відповідно до частини першої статті 203 КУпАП, якою встановлена відповідальність за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні (проживання без документів на право проживання в Україні) (а.с.36). Постановою органу ДМС України від 03 лютого 2021 року серії ПН МВП №000175 позивача притягнуто до відповідальності за вказане правопорушення з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700,00 грн (а.с.37). Позивач сплатив штраф (квитанція від 03 лютого 2021 року №65972737) (а.с.38).

04 лютого 2021 року ОСОБА_1 подав до Управління ДМС України у Волинській області заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.23, переклад на а.с.27) та був документований довідкою про звернення за захистом в Україні №011712 (а.с.6).

Наказом Управління ДМС України у Волинській області від 24 лютого 2021 року №12 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину ОСОБА_4 » позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.74). Про прийняте рішення позивачу надіслано повідомлення від 26 лютого 2021 №2 (а.с.75).

Вважаючи наказ відповідача від 24 лютого 2021 року №12 необґрунтованим та протиправним, позивач звернувся за захистом прав та інтересів із цим позовом до суду.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом №3671-VI.

За визначеннями, наведеними у пунктах 1, 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено у статті 5 Закону №3671-VI.

Як передбачено у частині першій статті 5 Закону №3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина друга статті 5 цього Закону).

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону №3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Статтею 6 Закону №3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частинами першою, другою статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Попередній розгляд заяви іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частини перша, четверта статті 8 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини шостої статті 8 цього ж Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

З аналізу наведених законодавчих норм слідує, що на стадії попереднього розгляду за поданою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту можливе прийняття двох видів рішень - рішення про оформлення або рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Ці рішення приймаються на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Для вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені статтею 1 Закону №3671-VI, Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.

За приписами частини сьомої статті 7 Закону №3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до пунктів 45, 66, 195 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно з Конвенцією про статус біженців від 28 липня 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 04 жовтня 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН в справах біженців (далі - УВКБ ООН), видання 1992 року, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 року за №1146/19884 (надалі - Правила №649).

Відповідно до пункту 2.1 розділу ІІ Правил №649 уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Як визначено пунктами 2.4, 2.5 розділу ІІ Правил №649, у разі наявності передбачених Законом підстав орган міграційної служби ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Згідно із пунктом 4.1 розділу IV Правил №649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності); б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13). У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону №3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

На думку суду, відповідач при розгляді заяви позивача та прийнятті спірного наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дотримав встановлену процедуру попереднього розгляду заяви, провівши співбесіду, оформлену протоколом від 11 лютого 2021 року у справі 2021 LT 0002 (а.с.52-57): розглянув з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготував письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з декількох джерел (в тому числі, актуальних).

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

За змістом пунктом 4 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

При цьому слід зазначити, що особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна надати конкретні документи, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні. Цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Отже, вказане побоювання повинно бути актуальним на час звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається із висновку працівника Управління ДМС України у Волинській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 24 лютого 2021 року (а.с.67-73), на підставі якого відповідачем був прийнятий спірний наказ від 24 лютого 2021 року №12, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку із тим, що заява ОСОБА_1 є очевидно необґрунтованою, оскільки не містить підстав, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

З такими висновками органу державної міграційної служби суд погоджується з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у місті Аккра, Гана; за національністю - ганієць, сповідує християнство; неодружений, освіта середня; володіє мовами англійською, тві (місцевий діалект). Заявник на батьківщині у жодних військових, релігійних, громадських, політичних організаціях не перебував; до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з релігійною, расовою, національною належністю чи політичними поглядами, не був причетний; до кримінальної відповідальності не притягувався (а.с.39-40). Ці обставини він підтвердив і під час співбесіди 11 лютого 2021 року. Документи, що посвідчують особу, у заявника відсутні (є лише копія паспорта, виданого 16 липня 2020 року).

Позивач в анкеті вказав, що залишив країну постійного проживання 25 січня 2020 року та легально прибув до Російської Федерації. У місті Москві перебував два дні, за притулком тут не звертався, а 28 січня 2020 року, скориставшись послугами нелегальних перевізників, прибув в Україну автомобільним транспортом без документів (а.с.28-30).

ОСОБА_5 проживав в Україні без відповідних документів на проживання та на підставі частини першої статті 203 КУпАП за проживання без документів на право проживання в Україні був притягнутий до адміністративної відповідальності (постанова від 03 лютого 2021 року ПН МВП №000175 на а.с.37).

Під час співбесіди 11 лютого 2021 року позивач пояснив, що він був в Росії близько місяця (спочатку в Москві, а потім в Санкт-Петербурзі), документи згубив в Санкт-Петербурзі. В Україну вперше прибув 20 квітня 2020 року (спочатку був у місті Харкові, а потім переїхав у місто Київ), останнє місце проживання місто Рівне.

Поряд з тим, під час попереднього розгляду матеріалів було встановлено, що позивач прибув в Україну 24 вересня 2017 року, використовуючи паспорт для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , виданий 23 вересня 2015 року, що підтверджується інформацією ІІПС ОВС «Аркан». На підставі відомостей в інформаційній підсистемі «Облік іноземців та біженців» Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами було встановлено, що ОСОБА_5 восени 2017 року оформляв посвідку на тимчасове проживання та був документований посвідкою 24 жовтня 2017 року НОМЕР_2 терміном дії до 15 жовтня 2018 року (причина видачі навчання), а потім - посвідкою на тимчасове проживання від 16 жовтня 2018 року № НОМЕР_3 терміном дії до 22 вересня 2020 року. На підставі клопотання Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу від 28 травня 2019 року про відрахування ОСОБА_1 з числа студентів, Управлінням ДМС України в Івано-Франківській області прийнято рішення від 30 травня 2019 року про скасування посвідки. Ці обставини підтверджені листом Управління ДМС України в Івано-Франківській області від 11 лютого 2021 року №0701.4/22032-21 (а.с.62). Однак під час співбесіди 11 лютого 2021 року позивач вказав, що не був в Україні у 2017 році, зокрема, і в місті Івано-Франківську (тільки недавно був там у друга).

Також з копії паспортного документа, який надав позивач, встановлено, що він датований 16 липня 2020 року, тобто значно пізніше ніж здійснено виїзд з ОСОБА_2 .

Позивач підтвердив, що не звертався за притулком в Російській Федерації чи в Україні раніше (із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся до відповідача лише 04 лютого 2021 року).

Основною причиною звернення із заявою позивач вказав небажання повертатись в країну походження через політичні проблеми. Жодних документів, які б підтвердили небезпеку для нього чи його родини в Республіці Гана, він не надав. Натомість позивач без перешкод виготовив документи і покинув країну свого постійного проживання. Під час співбесіди 11 лютого 2021 року позивач неодноразово вказував, що раніше сім`я мала землю та видобувала золото; коли землю уряд відібрав, сім`я має фінансові проблеми; в Україні позивач хотів знайти роботу, бо в ОСОБА_3 роботи немає і треба мати освіту; він просив залишити його в Україні, щоб знайти роботу і прогодувати сім`ю.

Суд, з огляду на встановлені обставини та за результатами вивчення протоколу співбесіди від 11 лютого 2021 року погоджується із доводами відповідача про те, що заявник за жодною із конвенційних ознак на своїй батьківщині не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами останнього не підтверджуються, а інформаційні матеріали справи носять загальний характер і не підтверджують існування умов для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Аналіз матеріалів особової справи заявника вказує на елементи надання останнім сумнівної інформації (як-от твердження позивача на співбесіді, про те, що в Україну він вперше прибув у 2020 році), зловживання шукачем захисту процедурою надання міжнародного захисту в Україні, ознаки порушення українського законодавства, що в сукупності вказує на відсутність в заявника потреби саме у міжнародному захисті та звернення до міграційної служби лише з метою фактичної легалізації на території України для працевлаштування; позивач ОСОБА_5 із заявою про захист до компетентних державних органів України одразу після прибуття до України не звернувся, а зробив це лише після притягнення до адміністративної відповідальності, хоча часу та можливостей для цього мав достатньо; значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуття в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

На думку суду, Управління ДМС України у Волинській області повно та об`єктивно використало актуальну інформацію про країну походження (Гана), у висновку від 24 лютого 2021 року є посилання на використану інформацію про країну походження заявника (джерела інформації, дату оприлюднення - а.с.58-60, 70-71).

Відповідачем як суб`єктом владних повноважень надана об`єктивна оцінка поясненням заявника, які є логічно непослідовними та не викликають довіри, і дають підстави для висновку, що дійсними намірами позивача є економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця.

Судом також не встановлено порушень вимог законодавства під час проведення співбесіди, оформленої протоколом від 11 лютого 2021 року (Справа 2021LТ0002), оскільки під час проведення співбесіди було забезпечено переклад, позивач не заявляв клопотання про надання правової допомоги, а сам протокол співбесіди підписано позивачем без зауважень.

За таких обставин матеріали справи разом із наявною інформацією про країну громадянського походження заявника вказують на те, що заява позивача про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, є явно необґрунтованою, у ній відсутні аргументовані посилання на існування у заявника побоювань стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань і які можуть бути оцінені як підстави для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Заявником також не надано жодних доказів про можливість переслідування в країні походження, а також загрози життю, здоров`ю, безпеці та свободі скаржника та його сім`ї при поверненні до ОСОБА_2 . По суті позивач є економічним мігрантом та зловживає процедурою отримання статусу біженця.

Суд також вважає, що позивач у випадку дійсного бажання в подальшому проживати в Україні, має можливість в інший спосіб (аніж використання процедури надання статусу біженця) та у порядку, передбаченому законодавством, вирішити питання про своє легальне проживання в Україні.

Таким чином, суд дійшов висновку, що спірний наказ від 24 лютого 2021 року №12 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, прийнятий відповідачем на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, обґрунтовано (з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення). При цьому Управління ДМС України у Волинській області, де розглядалася заява позивача, було належним чином проаналізовані всі подані відомості про особу позивача та причини звернення за захистом, інформація по країні походження і на підставі статті 8 Закону №3671-VI у зв`язку з тим, що у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, прийняте законне і обґрунтоване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, з наведених вище підстав у задоволенні взаємопов`язаних позовних вимог необхідно відмовити повністю.

За правилами, визначеними статтею 139 КАС України, підстав для розподілу судових витрат у цій справі немає.

Керуючись статтями 2, 72-77, 243-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (43025, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Градний Узвіз, 4) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк