Справа № 757/56178/20-а
Суддя: Писанець В. А.
Дата ухвалення: 2021-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2021 року Печерський районний суд міста Києва

у складі: головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі судових засідань - Єряшевій А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Слобожанської митниці Державної митної служби України про визнання протиправною та скасування постанови у справі про порушення митних правил № 0855/80700/20 від 08 грудня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Слобожанської митниці Держмитслужби про визнання протиправною та скасування постанови Слобожанської митниці Держмитслужби від 08 грудня 2020 року у справі про порушення митних правил № 0855/80700/20.

Ухвалою суду від 12 лютого 2021 року відкрито провадження у справі, а її розгляд призначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, який роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи.

03 січня 2021 року позивачем на адресу суду подане клопотання за № 22/01 про приєднання додаткових доказів до матеріалів справи, 12 січня 2021 року клопотання за № 34/01 про приєднання додаткових доказів до матеріалів справи, 22 березня 2021 року клопотання за № 21/03-01 про приєднання додаткових доказів до матеріалів справи, а 25 травня 2021 року заява, в якій позивач просить суд розглянути справу без його участі в судових засіданнях.

Відповідач відзив на позовну заяву та доказів до суду не надав, в судове засідання 25 травня 2021 року не з`явився. Про час і місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином. Судову повістку відповідач за своєю адресою не отримав з невідомих причин. Суд, керуючись ч. 1 ст. 205 КАС України, розглянув справу за відсутності сторін за наявних у справі доказів.

Розглядаючи справу по суті, суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що підприємством ТОВ «РЕЙЛТРАНСЛОГІСТІК» у 2016 році були ввезені вагони на митну територію України у митному режимі тимчасового ввезення. Строк тимчасового ввезення вагонів неодноразово продовжувався і востаннє Харківською митницею ДФС була оформлена 24 квітня 2018 року додаткова митна декларація типу «ІМ31ДМ» № UA807010/2018/005076 на продовження строку тимчасового ввезення вагону № 56575376 до 31 липня 2018 року.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 23 липня 2018 року залишеною без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва (нині - Київський апеляційний суд) від 20 вересня 2018 року у справі № 761/27352/18, накладено арешт на вагони, у тому числі на вагон № 56575376, заборонено відчужувати, розпоряджатись та/або користуватись вагонами.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року у справі № 761/30379/18 визначений порядок виконання ухвали про арешт вагонів від 23 липня 2018 року, зокрема, визначений порядок зберігання речових доказів, у тому числі вагону № 56575376.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 02 березня 2020 року у справі № 761/5708/20 скасовано арешт з вагонів, у тому числі з вагону № 56575376, що був раніше ввезений ТОВ «РЕЙЛТРАНСЛОГІСТІК» у митному режимі тимчасового ввезення.

Митним постом «Куп`янськ-Центральний» Слобожанської митниці Держмитслужби складено на позивача протокол про порушення митних правил від 22 вересня 2020 року № 0855/80700/20.

08 грудня 2020 року відповідачем складено постанову в справі про порушення позивачем митних правил №0855/80700/20, яка оскаржується позивачем. Згідно зазначеної постанови визнано винним позивача у порушенні ч. 4 ст. 481 Митного кодексу України - у перевищенні більш ніж на 20 діб строку тимчасового ввезення вагону № 56575376, накладено штраф в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В якості доводів щодо незаконного притягнення до адміністративної відповідальності позивач наводить наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 КПК України ухвала є одним з видів судових рішень. Відповідно до ч. 2 ст. 532 КПК України у разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Відповідно до ч. 1 ст. 400 КПК України подання апеляційної скарги на ухвалу суду зупиняє набрання нею законної сили та її виконання, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 23 липня 2018 року у справі № 761/27352/18 про арешт вагонів була оскаржена в апеляційному порядку, а тому набрала законної сили з 20 вересня 2018 року, тобто з дати оголошення судом апеляційної інстанції свого рішення (ухвали).

Відповідно до п. 5 ч. 5 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання про арешт майна слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, у тому числі порядок її виконання.

Порядок виконання ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 23 липня 2018 року про арешт вагонів був визначений в ухвалі іншого слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року у справі № 761/30379/18 та на підставі зазначеної ухвали вагони, у тому числі вагон № 56575376, були передані в управління до АРМА.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 02 березня 2020 року у справі № 761/5708/20 було скасовано арешт з вагонів, у тому числі з вагону №56575376.

У ч. 4 ст. 108 МКУ зазначено, що якщо товари, поміщені у митний режим тимчасового ввезення, не можуть бути своєчасно вивезені за межі митної території України внаслідок накладення на них арешту, то перебіг строку тимчасового ввезення зупиняється на час такого арешту.

Позивач посилається на те, що законодавча норма ч. 4 ст. 108 МКУ, якою передбачене зупинення перебігу строку тимчасового ввезення, має застосовуватися з дати набрання законної сили ухвали про арешт вагонів по дату набрання законної сили ухвали про скасування арешту з вагонів. Тому, станом на 20 вересня 2018 року - дату набрання законної сили ухвали про арешт вагонів порушення митного режиму тимчасового ввезення вже існувало і почалося воно 31 липня 2018 року, а станом на 02 березня 2020 року - дату оголошення ухвали про скасування арешту з вагонів, так як ухвала оскарженню не підлягала, порушення митного режиму тимчасового ввезення лише продовжилося.

Позивач також посилається на те, що до 13 серпня 2018 року, тобто до дати оголошення ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва у справі № 761/30379/18 щодо порядку виконання ухвали від 23 липня 2018 року слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва про арешт вагонів, підприємство мало можливість вільно користуватися вагонами, а тому, зобов`язане було подати митниці нову митну декларацію на продовження з 31 липня 2018 року режиму тимчасового ввезення вагону № 56575376 або на його реекспорт з України.

Так як згідно з останньою митною декларацією «ІМ31ДМ» № UA807010/2018/005076 кінцевий строк тимчасового ввезення вагонів в Україну закінчився 31 липня 2018 року, тобто раніше ніж 13 серпня 2018 року - дата оголошення ухвали, в якій визначений порядок виконання ухвали від 23 липня 2018 року про арешт вагонів та раніше ніж 20 вересня 2018 року - дата набрання законної сили ухвали про арешт вагонів від 23 липня 2018 року, то порушення митного режиму тимчасового ввезення вагону № 56575376 сталося 31 липня 2018 року, тобто з дати, до якої підприємству у митній декларації був продовжений митний режим тимчасового ввезення. З 02 березня 2020 року, тобто з дати скасування арешту з вагонів, порушення митного режиму тимчасового ввезення лише продовжилося.

З боку ТОВ «РЕЙЛТРАНСЛОГІСТІК» не була подана до 31 липня 2018 року нова додаткова митна декларація на продовження з 31 липня 2018 року режиму тимчасового ввезення вагону або декларація на його реекспорт із України.

Відлік перевищення 10 діб строку тимчасового ввезення, який був встановлений у діючій на той час редакції ч. 4 ст. 481 МКУ, відповідач мав здійснювати з 31 липня 2018 року і перевищення 10 діб припадає на 10 серпня 2018 року.

Про дату початку порушення митного режиму тимчасового ввезення вагонів - 31 липня 2018 року відповідач був обізнаний з цієї ж дати - 31 липня 2018 року, так як саме він відповідно до ч. 1 ст. 108 МКУ та п. 1 ч. 3 розд. ІІ Наказу Мінфіну № 657 зазначив у останній митній декларації кінцеву дату тимчасового ввезення вагонів - 31 липня 2018 року, а тому, відповідачу було відомо про дату початку порушення та він мав право відповідно до ч. 1 ст. 467 МКУ на протязі 6-ти місяців з 31 липня 2018 року накласти адміністративне стягнення на належну особу, якою не є позивач.

Позивач був призначений на посаду керівника ТОВ «РЕЙЛТРАНСЛОГІСТІК» з 23 жовтня 2018 року, та не є відповідальною особою у триваючому з 31 липня 2018 року порушенні, яке після скасування арешту з вагонів лише продовжилося.

Позивач також посилається на те, що йому стало відомо про порушення митного режиму тимчасового ввезення лише 12 серпня 2020 року, а тому його вина могла б існувати саме з цієї дати і до 21 серпня 2020 року, тобто до дати його звільнення, але якщо б порушення не було триваючим з 31 серпня 2018 року, яке позивач не вчиняв. В якості доводів та доказів цієї обставини позивач посилається на наступне.

Відповідно до ч. 8 ст. 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» у разі надходження винесеного у межах наданих законом повноважень рішення прокурора, а також судового рішення, що набрало законної сили, яким скасовано арешт прийнятих в управління активів, Національне агентство у триденний строк повертає їх законному власнику.

Належність 56-ти вагонів до власності АО «ВЭБ-лизинг» (РФ) доводиться відомостями з листа АО «ВЭБ-лизинг» (РФ) від 20 серпня 2020 року, а також інформацією філії ГІОЦ АТ «Укрзалізниця» від 01 вересня 2020 року №59/1214, які додані до позовної заяви. Таким чином, повернення вагонів з боку АРМА мало бути здійснене на адресу власника - АО «ВЭБ-лизинг» (РФ) через оператора вагонів в Україні - ТОВ «РЕЙЛТРАНСЛОГІСТІК».

АРМА, як обтяжувач вагонів, визначило саме ТОВ «РЕЙЛТРАНСЛОГІСТІК» в якості боржника у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, що доводиться доказами, які додані до позовної заяви.

Факт отримання АРМА 11 березня 2020 року копії ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 02 березня 2020 року щодо скасування арешту з вагонів зазначений у листі АРМА від 18 березня 2020 року, що доданий позивачем до позовної заяви.

Протягом часу, коли позивач обіймав посаду керівника ТОВ «РЕЙЛТРАНСЛОГІСТІК», з боку АРМА не здійснене повернення 56 вагонів до ТОВ «РЕЙЛТРАНСЛОГІСТІК».

Відповідно до п. 3 Інструкції «Про порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна та заповнення заяв», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 29 липня 2004 року № 73, про внесення змін та додаткових відомостей до записів в Реєстр реєстратор видає обтяжувачу (уповноваженій особі) примірник витягу. Другий примірник витягу реєстратор протягом п`яти календарних днів надсилає боржнику. Проте, реєстратор Казновецька Олена Олександрівна не повідомила ТОВ «РЕЙЛТРАНСЛОГІСТІК» та не надіслала товариству примірник витягу про зняття обтяження з 56 вагонів.

З урахуванням вищевикладених обставин, тобто при невиконанні з боку АРМА та державного реєстратора - Казновецької О.О. своїх зобов`язань, що встановлені законом, при відсутності відправлення судом ухвали про скасування арешту з вагонів на адресу ТОВ «РЕЙЛТРАНСЛОГІСТІК», при відсутності законодавчо встановленого зобов`язання позивача щодо моніторингу відомостей із державних реєстрів, а також в зв`язку з об`єктивною неможливості своєчасного встановлення відомостей про скасування арешту з вагонів із державних реєстрів, позивач зазначає, що він випадково дізнався 12 серпня 2020 року про скасування арешту з 56-ти вагонів від третьої особи - ТОВ «МАГНЕТІКО». За день до звільнення, тобто 20 серпня 2020 року, позивач дізнався з листа власника вагонів - АО «ВЭБ-лизинг» (РФ), що ТОВ «МАГНЕТІКО» не має ніяких прав на 56 вагонів, відповідно, не мало права заявляти клопотання про скасування арешту з вагонів і про неможливість передачі прав тимчасового ввезення до ТОВ «МАГНЕТІКО». Позивач зазначає, що як наслідок зазначено, він не міг припинити з 12 серпня 2020 року по 20 серпня 2020 року триваюче правопорушення, яке він не вчиняв і яке почалося 31 липня 2018 року.

У відповідності до ч. 2 ст. 369 КПК України ухвала є одним з видів судових рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 400 КПК України подання апеляційної скарги на ухвалу суду зупиняє набрання нею законної сили та її виконання, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 5 ч. 5 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання про арешт майна слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, у тому числі порядок її виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном.

Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 КПК України визначено, що ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.

Поряд із цим, п. 4 ч. 6 ст. 100 КПК України визначена окрема процедура виконання ухвали про арешт майна вартістю понад 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Зокрема, майно, що визнане речовим доказами, вартістю понад 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб передаються за рішенням слідчого судді або суду до АРМА.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» у разі прийняття в управління активів, які чи права на які та їх обтяження підлягають державній реєстрації, Національне агентство надсилає того самого дня інформацію про накладення арешту на активи органам, що ведуть державні реєстри таких активів, прав на них або їх обтяжень.

Із аналізу п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України слідує, що саме забезпечення збереження речових доказів є метою арешту майна.

Із системного аналізу п. 5 ч. 5 ст. 173 КПК України, ч. 1, 2 ст. 170 КПК України та норм ст. 100 КПК України слідує, що забезпечення збереження речових доказів та обмеження права особи відчужувати, розпоряджатися та/або користуватися майном здійснюється через визначений в ухвалі про арешт майна порядок її виконання. Реалізація обмеження права особи відчужувати, розпоряджатися та/або користуватися майном залежать від властивостей майна або його вартості та здійснюється в кожному окремому випадку у різний спосіб. Зокрема, обмеження особи в її праві відчужувати, розпоряджуватися та/або користуватися майном вартістю понад 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що є арештом майна у визначені, наданому у ч. 1 ст. 170 КПК України, здійснюється через належну процедуру виконання ухвали про арешт майна - передачу майна в управління до АРМА.

Відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 4 МКУ митна декларація - заява встановленої форми, в якій особою зазначено митну процедуру, що підлягає застосуванню до товарів, та передбачені законодавством відомості про товари, умови і способи їх переміщення через митний кордон України та щодо нарахування митних платежів, необхідних для застосування цієї процедури.

Згідно ч. 8 ст. 264 МКУ з моменту прийняття митним органом митної декларації вона є документом, що засвідчує факти, які мають юридичне значення, а декларант або уповноважена ним особа несе відповідальність за подання недостовірних відомостей, наведених у цій декларації.

Відповідно до ч. 1 ст. 103 МКУ тимчасове ввезення - це митний режим, відповідно до якого іноземні товари, транспортні засоби комерційного призначення ввозяться для конкретних цілей на митну територію України і підлягають реекспорту до завершення встановленого строку без будь-яких змін, за винятком звичайного зносу в результаті їх використання.

У відповідності до ч. 3 ст. 108 МКУ попередньо встановлений строк тимчасового ввезення товарів та/або транспортних засобів комерційного призначення за письмовою заявою власника цих товарів, транспортних засобів комерційного призначення або уповноваженої ним особи може бути продовжений відповідним митним органом.

Відповідно до ст. 112 МКУ митний режим тимчасового ввезення завершується шляхом реекспорту товарів, транспортних засобів комерційного призначення, поміщених у цей митний режим, або шляхом поміщення їх в інший митний режим, що допускається цим Кодексом, а також у разі конфіскації товарів, транспортних засобів комерційного призначення, їх повної втрати внаслідок аварії або дії обставин непереборної сили.

Враховуючи ті обставини, що дата - 31 липня 2018 року, до якої підприємству був продовжений митний режим тимчасового ввезення вагонів і яка вказана у митній декларації № UA807010/2018/005076, передує даті 13 серпня 2018 року, тобто даті виконання ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 23 липня 2018 року у справі № 761/27352/18, крім того, передує даті 20 вересня 2018 року (дата набрання законної сили ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 23 липня 2018 року у справі № 761/27352/18), суд дійшов висновку, що датою порушення митного режиму тимчасового ввезення вагону № 56575376 є 31 липня 2018 року, тобто дата, до якої підприємству відповідачем було продовжено митний режим тимчасового ввезення вказаного вагону і яка вказана у останній додатковій митній декларації «ІМ32ДМ» № UA807010/2018/005076.

Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону. Саме така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 804/401/17, від 23 листопада 2018 року у справі № 489/4756/16-а, від 11 листопада 2019 року у справі № 487/4899/15-а, від 30 січня 2020 року у справі № 133/1173/17, від 28 квітня 2020 року у справі №822/973/17 та від 15 травня 2020 року у справі №361/6571/16-а.

Правова позиція, що початковим моментом порушення може бути активна дія або бездіяльність, коли винний або не виконує конкретний покладений на нього обов`язок, або виконує його неповністю чи неналежним чином, викладена у постанові Верховного Суду від 04 травня 2020 року у справі № 1540/3613/18 та від 30 квітня 2020 року у справі № 461/6241/17.

Враховуючи те, що датою початку порушення митного режиму є 31 липня 2018 року, враховуючи приписи ч. 4 ст. 108 МКУ, якими законодавчо закріплене лише зупинення перебігу строку тимчасового ввезення при арешті майна, беручи до уваги правову позицію Верховного Суду, суд встановив, що з 02 березня 2020 року, тобто з дати оголошення ухвали слідчим суддею Шевченківського районного суду міста Києва від 02 березня 2020 року у справі № 761/5708/20 про скасування арешту з вагонів (ухвала не підлягає оскарженню), порушення митного режиму тимчасового ввезення вагонів слід вважати таким, що продовжилося.

ТОВ «РЕЙЛТРАНСЛОГІСТІК» до 31 липня 2018 року або впродовж 20 діб з 02 березня 2020 року - дати скасування арешту з вагонів не була подана для оформлення митним органом належна митна декларація на продовження митного режиму тимчасового ввезення вагону або на реекспорт вагону із України, що свідчить про єдине допущене порушення митного режиму тимчасового ввезення вагонів.

У відповідності до ч. 1 ст. 108 МКУ строк тимчасового ввезення товарів встановлюється митним органом у кожному конкретному випадку, але не повинен перевищувати трьох років з дати поміщення товарів у митний режим тимчасового ввезення.

Відповідно до п. 1 ч. 3 розд. ІІ Наказу Міністерства фінансів України «Про виконання митних формальностей відповідно до заявленого митного режиму» від 31 травня 2012 року №657 строк тимчасового ввезення товарів установлюється митним органом у кожному конкретному випадку під час їх митного оформлення з урахуванням пропозиції Декларанта, зазначеної в установленому порядку в МД, але не повинен перевищувати трьох років з дати поміщення товарів у митний режим тимчасового ввезення.

На підставі вищевказаних норм суд встановив, що дата 31 липня 2018 року, яка вказана у митній декларації «ІМ32ДМ» № UA807010/2018/005076 в якості кінцевої дати, до якої підприємству був продовжений митний режим тимчасового ввезення, була встановлена безпосередньо митним органом. Таким чином, митний орган був обізнаний з 31 липня 2018 року про дату початку порушення митного режиму - 31 липня 2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 467 МКУ якщо справи про порушення митних правил відповідно до ст. 522 цього Кодексу розглядаються митними органами, адміністративне стягнення за порушення митних правил може бути накладено не пізніше ніж через шість місяців з дня виявлення правопорушення. З урахуванням приписів вищевказаної норми МКУ шестимісячний строк для накладення відповідачем адміністративного стягнення за порушення митного режиму тимчасового ввезення вагонів на особу, яка допустила таке порушення, обчислювався з 31 липня 2018 року, тобто з дати, коли відповідач дізнався про порушення митного режиму тимчасового ввезення вагонів, та закінчився через шість місяців після дати 31 липня 2018 року.

Суд критично ставиться до посилання відповідача у протоколі про порушення митних правил від 22 вересня 2018 року № 0855/80700/20 на дату встановлення відповідачем правопорушення - 28 липня 2020 року, тобто дату отримання листа від ТОВ «МАГНЕТІКО» від 22 липня 2020 року за № 2207. Так, відповідач у постанові про порушення митних правил від 08 грудня 2020 року в справі про порушення митних правил № 0855/80700/20 вказує датою встановлення правопорушення 27 липня 2020 року, тобто дату отримання листа від АРМА без вказування номеру цього листа.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У відповідності до ст. 491 МКУ підставами для порушення справи про порушення митних правил є:

1) безпосереднє виявлення посадовими особами митного органу порушення митних правил;

2) офіційні письмові повідомлення про вчинення особою порушення митних правил, отримані від правоохоронних органів, а також органів, що проводять заходи офіційного контролю;

3) офіційні письмові повідомлення про вчинення порушення митних правил, отримані від митних та правоохоронних органів іноземних держав, а також від міжнародних організацій.

Згідно зі ст. 491 МКУ лист ТОВ «МАГНЕТІКО» від 22 липня 2020 року № 2207 не може бути підставою для порушення справи про порушення митних правил.

Відповідно до ч. 1 ст. 495 МКУ доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 495 МКУ такі дані встановлюються протоколом про порушення митних правил, протоколами процесуальних дій, додатками до зазначених протоколів. Таким чином, протокол про порушення митних правил від 22 вересня 2020 року у справі № 0855/80700/20, в якому є посилання на лист ТОВ «МАГНЕТІКО» від 22 липня 2020 року № 2207 та доданий відповідачем до позовної заяви, розглядається судом окремо та в сукупності з іншими наявними доказами у справі.

Суд ставиться критично до доводів позивача щодо порушення третіми особами його прав і зазначає, що захист прав позивача, порушених третіми особами, не є предметом даного спору. Суд зазначає, що позивач не надав належних доказів тих обставин, на які він посилається щодо порушення третіми особами його прав та на яких позивач додатково ґрунтує свої доводи щодо відсутності його вини.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова Слобожанської митниці Держмитслужби від 08 липня 2020 року у справі про порушення митних правил № 0855/80700/20 про притягнення гр. ОСОБА_1 до відповідальності за ч. 4 ст. 481 МК України підлягає скасуванню з вищенаведених підстав.

Враховуючи те, що позов підлягає задоволенню, в порядку ст. 139 КАС України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 192, 210-211, 217, 241-245 Кодексу адміністративного судочинства, п. 1, 3 ч. 1 ст. 531 Митного кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Скасувати постанову Слобожанської митниці Держмитслужби від 08 листопада 2020 року у справі про порушення митних правил № 0855/80700/20 про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч. 4 ст. 481 МК України з накладенням стягнення у вигляді штрафу в розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Слобожанської митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 908,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: Слобожанська митниця Держмитслужби (61003, м. Харків, вул. Короленка, 16-Б, ).

Суддя В. А. Писанець