Справа № 240/9704/20
Суддя: Нагірняк Микола Федорович
Дата ухвалення: 2021-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
28 травня 2021 року м. Житомир справа № 240/9704/20
категорія 112030300
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Нагірняк М.Ф.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації здійснити із 17.07.2018 нарахування та виплату їй як особі, яка працює на території радіоактивного забруднення (зони посиленого радіоекологічного контролю (4 зона), в розмірі, визначеному ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", що дорівнює одній мінімальній заробітній платі, визначеної законом про Державний бюджет України на відповідний рік.
В обґрунтування позову зазначає, що має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи 4 категорії, проживає та працює в населеному пункті, який віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю. Рішенням Конституційного Суду України від 17.07 2018р. № 6-р/2018 відновлено дію ст. 39 Закону № 796-ХІІ у редакції, що діяла до 01.01.2015 в частині, яка не змінена Законом № 987-VIII, однак Відповідач на даний час зробити нарахування йому доплат за минулий період відмовляється.
Ухвалою від 03.07.2020року було відкрито провадження в даній справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 року провадження по справі № 240/9704/20 зупинено до набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду у зразковій справі № 580/2371/20 (Пз/9901/21/20).
Ухвалою від 07.05.2021року поновлено провадження по справі.
Відзив на позов Відповідачем суду не надано.
Розглянувши в порядку письмового провадження подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується учасниками справ, що Позивач з 12.08.2013року має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи 4 категорії та проживає в м. Олевськ, Житомирської області, яке відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року № 106, віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю, та працює на посаді вихователя в Олевському центрі розвитку дитини №3 "Золотий ключик" з 19.09.2012 року по даний час (а.с.8).
Управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації Житомирської області листом від 18.06.2020року повідомило про відсутність підстав для відновлення виплат такої щомісячної грошової допомоги.
Позивач вважає, що після прийняття Рішенням Конституційного Суду України від 17.07 2018р. № 6-р/2018 відновлено дію ст. 39 Закону № 796-ХІІ у редакції, що діяла до 01.01.2015 в частині, яка не змінена Законом № 987-VIII.
Такі доводи Позивача лише частково узгоджуються із вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закон України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-ХІІ (надалі - Закон №796-ХІІ).
Приписи статті 39 Закону № 796-ХІІ у редакції, чинній до 01 січня 2015 року, передбачали, що пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати, а не в розмірі однієї мінімальної заробітної плати, як вказано в позові.
Як вже зазначалося, 28.12.2014року прийнято Закон № 76-VIII, який набрав чинності 01.01.2015, підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого внесено зміни до Закону № 796-ХІІ шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45.
Рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 № 6-р/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону № 76-VІІІ. Вирішено, що положення підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону № 76-VІІІ є неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, з 17.07.2018року відновила дію редакція статті 39 Закону № 796-ХІІ, яка була чинною до 01.01.2015року.

Одночасно суд враховує, що м. Олевськ, Житомирської області, в якому проживає Позивач, відповідно до Переліку №106, віднесено до зони посиленого радіологічного контролю (4 зона).

Правові норми Закону №796-ХІІ не регулюють питання поділу території на відповідні зони, режим їх використання та охорони, умови проживання та роботи населення, господарську, науково - дослідну та іншу діяльність у цих зонах тощо. Зазначені правовідносини, зокрема питання поділу території на відповідні зони, врегульовано Законом України від 27.02.1991 № 791а-ХІІ "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №791а-ХІІ).

Визначення категорій зон радіоактивного забруднення передбачено ст. 2 Закону №791а-ХІІ. Частина перша цієї статті, у редакції чинній до 01.01.2015, визначала чотири зони радіоактивного забруднення, а саме: зона відчуження; зона безумовного (обов`язкового) відселення; зона гарантованого (добровільного) відселення; зона посиленого радіоекологічного контролю.

Відповідно до частин 2 - 3 статті 2 Закону №791а-ХІІ повноваження щодо установлення меж цих зон, визначення переліку населених пунктів, які відносяться до конкретної зони радіоактивного забруднення делеговані Кабінету Міністрів України.

Пунктом 2 розділу І Закону №76-VIII у статтю 2 Закону №791а-ХІІ внесено зміни, якими абзац 5 частини 2 статті 2 цього закону виключено. Зазначені зміни набрали законної сили з 01.01.2015.

Отже, з 01.01.2015 стаття 2 Закону №791а-ХІІ визначає такі категорії зон радіоактивного забруднення територій: 1) зона відчуження; 2) зона безумовного (обов`язкового) відселення; 3) зона гарантованого добровільного відселення. Тобто, зона посиленого радіоекологічного контролю з 01.01.2015 виключена з переліку зон радіоактивного забруднення територій, визначених Законом №791а-ХІІ.

Одночасно Законом №76-VIII виключено, також, статтю 23 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", яка встановлювала компенсації та пільги громадянам, віднесеним до категорії 4.

Рішенням Конституційного Суду України №6-р/2018 від 17.07.2018, яке стало однією з підстав звернення до суду з даним позовом, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, підпункт 2, абзаци перший, другий підпункту 3, підпункт 4, абзаци перший, другий підпункту 5, абзаци перший - четвертий підпункту 6, підпункт 7 пункту 4 розділу I Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 №76-VIII.

Водночас, жодні зміни, внесені Законом №76-VIII до Закону №791а-ХІІ "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" неконституційними не визнавались.

Отже, чинна станом на 17.07.2018року, на час спірних відносин, редакція ст. 2 Закону №791а не змінювалась, не виключалась іншими законами та не визнавалась неконституційною.

Відтак, незважаючи на відсутність змін щодо виключення зони посиленого радіоекологічного контролю, внесених до Переліку №106, застосуванню підлягає саме Закон №791а-ХІІ в редакції зі змінами, внесеними Законом №76-VIII, як такий, що має вищу юридичну силу порівняно з постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у зразковій справі №580/2371/20 від 23.09.2020, яка залишена без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 31.03.2021, та підлягає врахуванню судом при вирішенні даного спору.

Таким чином, відновлення дії статті 39 Закону N 796-XII у редакції, чинній до 1 січня 2015 року, не надає права на отримання підвищення оплати праці у розмірі 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати особам, які проживають на території, що відноситься до зони посиленого радіоекологічного контролю, однак за законом не відноситься до зони радіоактивного забруднення.

Отже, підвищення оплати праці в розмірі 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати, передбачене статтею 39 Закону N 796-XII, є доплатою, яка встановлена для осіб працюючих на території радіоактивного забруднення, водночас станом на день звернення до суду із цим позовом, м. Олевськ, Житомирської області, в якому проживає Позивач, не відноситься до території радіоактивного забруднення, а Позивач, відповідно, не є особою, яка проживає та працює на такій території.

Зважаючи на встановлене, суд робить висновок, що оскільки Позивач не проживає та не працює в населеному пункті, який належить до території радіоактивного забруднення, він не має права на нарахування та виплату підвищення оплати праці відповідно до ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Крім того, Позивач не врахував, що Управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації Житомирської області не здійснювало нарахування доплати до заробітної плати, оскільки управління не веде облік робочого часу особи, такою інформацією володіють лише підприємства, на якому працює особа.

Тобто, між сторонами в даній справі відсутні жодні правовідносини щодо реалізації Позивачем свого права, передбаченого статтею 39 Закону № 796-ХІІ, а тому у Відповідача відсутні підстави для виконання вказаних вимог відносно Позивача.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Одночасно суд роз`яснює Позивачу, що спірні відносини щодо розміру заробітної плати, її складових, надбавок підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства за місцем знаходження роботодавця.

Відповідно до вимог ст.ст.139-143 КАС України підстави для відшкодування або стягнення судових витрат по даній справі відсутні.

Керуючись статтями 2, 90, 139-143, 242-246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.Ф. Нагірняк