Справа № 340/713/20
Суддя: О.В. Кравчук
Дата ухвалення: 2021-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року м. Кропивницький Справа № 340/713/20

провадження № 2-ап/340/20/20

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Кравчук О.В. розглянув у порядку спрощеного позовного письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 )

до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (; адреса: АДРЕСА_1 )

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 25 квітня 2019 року по 10 лютого 2020 року включно;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 квітня 2019 року по 10 лютого 2020 року включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України подати звіт про виконання рішення суду у строк один місяць з дня набрання чинності рішення суду по даній справі.

Зазначена вище справа була направлена до суду першої інстанції Третім апеляційним адміністративним судом на підставі постанови від 23 червня 2020 року для продовження розгляду та передана відділом організаційного забезпечення та контролю суду Кіровоградського окружного адміністративного суду на підставі повторного автоматизованого розподілу між суддями на розгляд судді Кравчук О.В.

Ухвалою судді Кіровоградського окружного адміністративного суду від 2020 року відкрите провадження у відповідній адміністративній справі; справу вирішено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

16 квітня 2021 року представником позивача подана заява, найменована заявою про зміну позову, але спрямована фактично на уточнення позовних вимог в частині заявленої до нарахування суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вказана заява прийнята судом; позовні вимоги у справі розглядаються у сув`язі з поданою заявою.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що при звільненні з військової служби, військова частина НОМЕР_2 Національної гвардії України не нарахувала та не виплатила йому грошову компенсацію за неотримане речове майно. Натомість така компенсація в сумі 112724,00 була виплачена лише 19 лютого 2020 року на підставі рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду у справі №340/2622/19 від 19 грудня 2019 року. За таких умов позивач вважає, що набув права на компенсацію за 291 день затримки розрахунку при звільненні в сумі 249451,02 грн відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України

Відповідач позовних вимог не визнав. У відзиві на позовну заяву наголосив, що стаття 117 Кодексу законів про працю України не поширюється на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Відповідач наголошує також, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки початок перебігу такого строку слід відраховувати з дня звільнення позивача та проведення з ним розрахунку.

Суд вважає помилковими такі твердження відповідача з огляду на позицію Верховного Суду у постанові від 25 липня 2019 року у справі №2140/1471/18 (провадження №К/9901/15582/19). Так, Верховний Суд зазначив, що для середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені застосовуються положення статті 233 КЗпП України, а невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням та для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За таких умов у спірних правовідносинах юридичним фактом, з яким процесуальний закон пов`язує виникнення права на звернення до суду, є день фактичного розрахунку з позивачем за спірною виплатою 10 лютого 2020 року.

У поданій відповіді на відзив позивач підтримав заявлені позовні вимоги.

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи, додані до них документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно і неупереджено оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Національній гвардії України у складі військової частини НОМЕР_2 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 23.04.2019 р. №100 припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення: підполковника ОСОБА_1 , старшого льотчика 2-ї авіаційної ланки першої авіаційної ескадрильї на вертольотах, звільненого у запас Збройних Сил України за п.п. б (за станом здоров`я) ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу і з 25.04.2019 р. виключено зі списків особового складу частини та з 26.04.2019 р. з усіх видів забезпечення.

Після звільнення з військової служби позивач ініціював вирішення у судовому порядку ряду спорів щодо стягнення з відповідача належних йому при звільненні сум, а також компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні за кожною з таких виплат.

Даний адміністративний спір виник щодо виплати позивачеві компенсації за затримку розрахунку при звільненні внаслідок несвоєчасної виплати компенсації за неотримане речове майно.

Так, рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду у справі №340/2622/19 від 19 грудня 2019 року стягнути з військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , грошову компенсацію за недоотримане речове майно в сумі 112 724 (сто дванадцять тисяч сімсот двадцять чотири) грн. 50 коп.

Вказане судове рішення набрало законної сили.

Згідно виписки з банківського рахунку позивача, таке судове рішення було виконане 10 лютого 2020 року: позивачу було виплачено 112724,00 грн в якості грошової компенсації за неотримане речове майно.

За таких умов позивач вважає, що набув права на компенсацію за несвоєчасний розрахунок при звільненні за відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.

Так, відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України (далі також - КЗпП України), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано саме КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Національній гвардії України.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 13 травня 2020 року (справа № 810/451/17) зазначила, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Також варто вказати, що аналізуючи положення статей 116, 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 лютого 2020 у справі № 821/1083/17 зазначила таке.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26 лютого 2020 у справі № 821/1083/17 та від 13 травня 2020 у справі № 810/451/17 дійшла висновку, що рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15, відповідно до якого положення статей 116 та 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсації.

З огляду на наведене, твердження відповідача про те, що положення статті 117 КЗпП України не поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати, є помилковими.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 820/3313/17, від 31.03.2021 у справі № 340/970/20.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано сторонами, позивача звільнено 26 квітня 2019 року. Остаточний розрахунок в частині виплати компенсації за неотримане речове майно з позивачем проведено 10 лютого 2020 року.

Суд враховує, що відповідно до правил перебігу строків у цивільному праві, період затримки розрахунку при звільненні потрібно розраховувати з дня, наступного за днем, коли роботодавець мав здійснити розрахунок з працівником (з дня виключення зі списків особового складу), до дня фактичного проведення такого розрахунку.

За таких умов суд доходить висновку про те, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в частині присудженої грошової компенсації за неотримане речове майно) з 27 квітня 2019 року до 09 лютого 2020 року.

Частиною першою статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Повноваження суду при вирішенні справи передбачені статтею 245 КАС України.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Наведене свідчить, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів захисту прав та інтересів особи, порушених суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення та фактичним обставинам справи.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Суд вважає, що у спірних правовідносинах захист порушених прав позивача має здійснюватися у спосіб стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з врахуванням справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Згідно з підпунктом "л" пункту 1 Порядку №100 цей Порядок застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктами 5, 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відтак, за правилами Порядку №100 у розрахунок середньої заробітної плати для цілей визначення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки при звільненні включаються виплати, які були нараховані працівникові за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням.

Згідно з пунктом 5 розділу І Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15 березня 2018 року №200, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 квітня 2018 року за №405/31857, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

За довідкою Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 13 квітня 2021 року №152 сума грошового забезпечення ОСОБА_1 у два місяці, що передували звільненню, складала по 25288,00 грн.

Середньоденний заробіток позивача склав 857,22 грн.

Отже, розмір середнього заробітку ОСОБА_1 за період з 27.04.2019 р. по 09.02.2020 р., на який припадає 288 календарних дні, складає 246879,36 грн.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц вказала, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 застосував критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, сформулювавши правову позицію, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Відповідно до довідки, наданої Військовою частиною НОМЕР_2 Національної гвардії України, при звільненні ОСОБА_1 нараховано та виплачено 343695,38 грн., у тому числі: 27483,32 грн. грошового забезпечення, 278 168,00 грн. одноразової грошової допомоги при звільненні, 37 932,00 грн. грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, 112,06 грн. індексації грошового забезпечення.

Крім того, на виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 06.12.2019 р. у справі №340/2578/19 позивачеві була виплачена компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік в сумі 58120,74 грн., а також індексація грошового забезпечення за період з січня 2017 року по липень 2017 року в сумі 1416 грн. згідно рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 по справі № 340/1807/20.

Таким чином, з урахуваннями цих сум, загальний розмір виплат, належних позивачеві при звільненні, становить 515956,12 грн., а частка грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки (112724,00 грн) у цих виплатах складає 21,8%.

Визначаючи у цій справі розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, суд приймає до уваги також те, що позивач звернувся до суду із позовом щодо стягнення компенсації за неотримане речове майно 22 жовтня 2019 року, тобто через півроку після звільнення та виникнення обставин, що обумовили відповідне звернення до суду, хоча розумним та обгрунтованим у даному випадку суд вважає тримісячний строк (- 90 днів від заявленого періоду у 288 днів затримки розрахунку при звільненні).

За таких обставин, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача зобов`язання відповідача нарахувати відповідача на користь ОСОБА_1 компенсації за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 37001,04 грн ((288 днів-90 днів) х 857,22грн х 21,8%).

Принагідно суд зазначає, що підстав для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання даного рішення, наразі немає- у суду відсутні обгрунтовані підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання цього рішення.

Судові витрати, які пдлягали б розподілу на підставі статті 139 КАС Уккраїни, у справі відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 132, 139, 143, 242-246, 255, 260-263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (; адреса: АДРЕСА_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 в частині грошової компенсації за неотримане речове майно за період з 27 квітня 2019 року по 09 лютого 2020 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в частині грошової компенсації за неотримане речове майно за період з 27 квітня 2019 року по 09 лютого 2020 року в сумі 37001,04 грн (тридцять сім тисяч одна гривня, чотири копійки).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Копію рішення надіслати учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтями 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржене у 30-денний строк з дня його складення до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Кіровоградський окружний адміністративний суд, а у разі початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи - безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Кіровоградського
окружного адміністративного суду О.В. Кравчук