Справа № 826/20350/16
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2021-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 травня 2021 року м. Київ № 826/20350/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кармазіна О.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Військової частини № НОМЕР_1 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України
про зобов`язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , або позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до військової частини НОМЕР_1 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив:

1) зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 за час перебування на військовій службі за період з 16.06.2014 року по 02.10.2015 року;

2) стягнути з військової частини НОМЕР_1 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 недоплачене грошове забезпечення у розмірі 37 073,50 грн.;

3) стягнути з військової частини НОМЕР_1 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 невиплачену одноразову грошову допомогу у разі звільнення у розмірі 2874,57 грн.;

4) стягнути з військової частини НОМЕР_1 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 невиплачену грошову допомогу на оздоровлення у розмірі 9581,90грн.;

5) зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час, з 02.10.2015 року по день майбутнього фактичного повного розрахунку у якості відшкодування за затримку розрахунку при звільненні з військової служби.
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.03.2017, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.06.2017 позовні вимоги задоволено частково та:

1) зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 за час перебування на військовій службі за період з 16.06.2014 по 02.10.2015 виходячи з розміру посадового окладу, встановленого для військовослужбовця, набавки 20 % за вислугу років та окладу за військовим званням, врахувавши податки та збори, встановлені законом;

2) зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України здійснити перерахунок та виплату винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операцій ОСОБА_1 за період з 07.07.2014 по 12.11.2014 в розмірі, визначеному законодавством України.

Разом з тим, постановою Верховного Суду від 05.08.2020 касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України залишено без задоволення. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.03.2017 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15.06.2017 в частині відмови позовних вимог:

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

та стягнення з військової частини НОМЕР_1 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 невиплачену одноразову грошову допомогу у разі звільнення

скасовано та направлено справу в цій частині на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Відповідно, в цій частині справа розглядається судом першої інстанції.

Ухвалою від 20.08.2020 справу прийнято до провадження судді Патратій О.В.

Разом з тим, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Патратій О.В., розпорядженням керівника апарату Окружного адміністративного суду м. Києва Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ, в порядку п. 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду дану адміністративну справу передано на автоматизований перерозподіл справ між суддями.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2021, адміністративну справу № 826/20350/16 перерозподілено на суддю Окружного адміністративного суду м. Києва Кармазіна О.А.

Ухвалою від 25.03.2021 справу прийнято до провадження судді Кармазіна О.А. Вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Позиція позивача.
Позивач зазначає, що з 16.06.2014 року по 02.10.2015 року він проходив військову службу за призовом під час мобілізації на посаді старшого стрільця-кулеметника у військовій частині № НОМЕР_1 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України, що встановлено постановою Київського апеляційного адміністративного суду у справі № 753/15991/15-а від 24 грудня 2015 року та постановою Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/844/16 від 07 грудня 2016 року. Згідно Довідки про доходи, виданої мені 05 травня 2016 року військовою частиною НОМЕР_1 , за вказаний час служби йому було нараховано грошове забезпечення у розмірі 25 216,80 грн.

Позивач зазначає, що, на жаль, це значно менше від суми, яка мала бути йому нарахована за діючими нормативними актами.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 111 від 09 квітня 2014 року «з 18 березня 2014 р. військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, грошове забезпечення виплачується в порядку та розмірах, установлених для осіб офіцерського складу, осіб рядового сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом.»

Згідно з відповіддю Головного управління Національної гвардії України в листі № 27/33/4-К-297 від 19 квітня 2016 року «грошове забезпечення військовослужбовців за контрактом, які перебували на посадах стрільця або кулеметника, у 2014 році становило 1850 гри., з 01.01.2015 р. - 2960 грн., а з 01.08.2015 грошове забезпечення зазначеній категорії військовослужбовців встановлювалося на рівні 3962,46 грн.».

Виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії регламентуються Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 638 від 04.07.2014 року (далі - «Інструкція»). Відповідно до п. 1.2. цієї Інструкції «Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.» Очевидно, що саме розміри посадових окладів і вказані мені були у листі Головного управління Національної гвардії України.

Відповідно до п. 2.1 Інструкції «Особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, виплачуються оклади за військовими званнями в розмірах, установлених додатком 24 до постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»». А згідно п. 19 цього додатку оклад за військовим званням «солдат» становить 30 гривень.

Позивач зазначає, що згідно з витягом з наказу ГУ МВС України в Запорізькій області № 125 о/с від 20.04.2010 року він має вислугу років у розмірі 07 років 08 місяців 19 днів. А згідно з п. 7.1. Інструкції «Особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, за вислугу років на військовій службі виплачується надбавка за вислугу років у відсотках до посадового окладу за основною чи тимчасово займаною посадою з урахуванням окладу за військовим званням у таких розмірах на місяць: ... від 5 до 10 років - 20%...»

Позивач додає, що з 07.07.2014 року у складі свого підрозділу він приймав безпосередню участь в антитерористичній операції на Сході України. Зазначає, що пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 158 від 4 червня 2014 року, яка була чинною у 2014 році, встановлено, що «за безпосередню участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільнення цих об`єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою військовослужбовцям, у тому числі строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, резервістам та працівникам (невійськовослужбовцям) льотного, льотно-підйомного, інженерно-технічного складу авіації Національної гвардії і Державної прикордонної служби, водіям автотранспортних засобів Національної гвардії і Державної прикордонної служби починаючи з 1 травня 2014 р. виплачується винагорода в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення та заробітної плати, але не менш ніж 3000 гривень, у розрахунку на місяць. Виплата винагороди здійснюється також під час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з пораненнями (контузіями, травмами, каліцтвами), отриманими під час участі у зазначених операціях і заходах.» Виконуючи бойове завдання, позивач отримав важке поранення 29 серпня 2014 року, після чого безперервно перебував на стаціонарному лікуванні у різних медичних закладах по 12 листопада 2014 року.

Тобто, як зазначає позивач, він мав право на винагороду за вказаною Постановою Кабінету Міністрів з 07.07.2014 р. по 12.11.2014 р.

Виходячи з наведених норм, позивач розраховує його грошове забезпечення за час проходження служби у військовій частині № 3027 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України та визначає суму недоплати (нараховано 25216,80 гривень; має бути нараховано 62290,30 грн.; різниця 37073,50 гривень).

Що стосується власне одноразової грошової допомоги при звільненні ( в цій частині справу направлено на новий розгляд).

Згідно з пунктом 37.10. Інструкції «Особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, при звільненні зі служби після прийняття рішення про демобілізацію виплачується одноразова грошова допомога в порядку та розмірах, визначених Порядком та умовами виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460.» Згідно з п. 1 цього Порядку «Військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією та звільняються із служби після прийняття рішення про демобілізацію (крім військовослужбовців строкової військової служби) (далі - військовослужбовці), виплачується одноразова грошова допомога (далі - допомога) в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.» А за п. 4 цього ж Порядку «Допомога виплачується з розрахунку місячного грошового забезпечення (без урахування винагород), на яке має право військовослужбовець на день звільнення.».

Позивач зазначає, що виходячи з наведеного, за 15 повних місяців служби йому мала бути виплачена одноразова грошова допомога у разі звільнення у розмірі 2874,57 гривень.
Крім того, позивачем була подана заява про зміну позовних вимог та додана вимога:

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час, з 02.10.2015 року по день майбутнього фактичного повного розрахунку у якості відшкодування за затримку розрахунку при звільненні з військової служби.
В контексті наведеного позивач зазначає, що у листі Міністерства соціальної політики України від 24.07.2013 р. № 774/13/84-13 «Щодо поширення КЗпП на військовослужбовців» роз`яснено, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється.

Однак, як зазначено у вказаній заяві, в жодному нормативному акті, який регулює проходження військової служби у Національній гвардії України не передбачено відповідальності за затримку розрахунку при звільненні. Це, за висновком позивача, є явною дискримінацією за родом діяльності. Стаття 24 Конституції України закріплює, що «Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.» А за ч. З ст. 43 Конституції України «Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.» І якщо військовослужбовець отримує не заробітну платню, а грошове забезпечення, то дане його конституційне право полягає саме в праві на грошове забезпечення, не нижче, ніж визначене законом. Відсутність встановленої відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовця суперечить принципам справедливості, верховенства права та рівності прав і свобод громадян.

Позивач додає, що абз. 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, дія якого поширюється й на військовослужбовців Національної гвардії України, встановлює, що «Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.»

Позивач зазначає, що недоотримав грошове забезпечення саме з вини військової частини НОМЕР_1 , зі списків особового складу був виключений без його згоди, тому до військової частини мають бути застосовані санкції за порушення строку розрахунку при звільненні. І хоча у законодавстві, яке регулює проходження військової служби у Національній гвардії України, немає відповідних норм, тут, на думку позивача, за аналогією закону можуть бути застосовані норми Кодексу законів про працю України. Частиною 7 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що «У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права)».

Позивач також зазначає, що згідно ст. 117 «В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Окремо у заяві (т.1, а.с. 220) позивач наполягав, що позовні вимоги заявлені саме до в/ч № НОМЕР_1

Позиція відповідача.
Відповідач щодо задоволення позовних вимог заперечив, зазначивши, що позивач не перебував на військовій службі, а був зарахований до військової частини НОМЕР_1 відповідно до контракту про проходження служби у військовому резерві, а тому не набув право на отримання грошового забезпечення, передбаченого для військовослужбовців.

Між тим, як встановлено під час попереднього розгляду справи іншим складом суду, в судовому засіданні 09.03.2017 року представник відповідача зазначив, що позов в частині донарахування та виплати винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операцій ОСОБА_1 за період з 07.07.2014 року по 12.11.2014 року визнає, оскільки позивачу дійсно належать до виплати такі кошти за весь період перебування на лікуванні у зв`язку з внесенням змін постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 року № 417.

Встановлені судом обставини.
Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України від 16.06.2014 №120 солдата резерву ОСОБА_1 зараховано в списки особового складу частини та на всі види забезпечення.

З витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2014 №127 вбачається, що солдата резерву ОСОБА_1 призначено старшим стрільцем-кулеметником 2-го відділення 3-го взводу спеціального призначення 2-ї роти спеціального призначення 2-го батальйону спеціального призначення.

З довідки від 31.07.2014 №202 вбачається, що позивач дійсно знаходився в службовому відрядженні на Сході України у розпорядженні керівника антитерористичної операції СБ України для участі в антитерористичній операції з 07.07.2014.

Відповідно до довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 16.12.2014 № 714, виданої позивачу т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України полковником ОСОБА_2 , вбачається, що в період з 07.07.2014 року по 29.09. 2014 року позивач приймав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції.

Згідно з довідкою № 47 від 17.12.2014, виданою в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України, позивач, 29.08.2014 приблизно об 11:00 при виконанні бойового завдання потрапив під обстріл та отримав кульове поранення.

З витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України від 02.10.2015 №40о/с вбачається, що щодо солдата резерву ОСОБА_1 , старшого кулеметника 2-го відділення 1-го взводу охорони спеціального призначення роти охорони спеціального призначення батальйону спеціального призначення (резервний батальйон), у зв`язку із проведенням організаційно-штатних змін припинено (розірвано) контракт та звільнено зі служби у військовому резерві.

Відповідно до довідки про доходи від 05.05.2016 року № 85, за час перебування на контрактній службі, у період з 16.06.2014 року по 02.10.2015 року позивачу нараховувалась винагорода на загальну суму 25 216,80 грн., а саме: за червень 2014 року в розмірі 609,00грн., за липень 2014 року в розмірі 1218,00 грн., за серпень 2014 року в сумі 4 218 грн., за вересень 2014 року в сумі 4 218,00грн., за період з жовтня 2014 року серпень 2015 включно у розмірі 1218,00грн., за кожний місяць, за вересень 2015 року в розмірі 1466,90 та за жовтень 2015 року в розмірі 88,90 грн.

При цьому, як встановлено судом першої інстанції під час попереднього розгляду справи, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.12.2015 року у справі № 753/15991/15-а за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва про визнання дій протиправними встановлено, що ОСОБА_1 виконував військовий обов`язок і проходив військову службу, у зв`язку з чим відноситься до категорії військовослужбовців.

Крім того, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.12.2016 року у справі № 826/844/16 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини № НОМЕР_1 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України про визнання службу у Національній гвардії України з 16.06.2014 по 02.10.2015 військовою службою за призовом під час мобілізації та зобов`язання внести відомості про військову службу за призовом під час мобілізації до військового квитка встановлено, що позивач виконував бойові завдання в районах проведення антитерористичної операції, а тому служба у резерві підпадає під дію Указу Президента України від 05.05.2014 № 454/2014 Про часткову мобілізацію, що свідчить про те, що позивач в період з 16.06.2014 (зараховано в списки особового складу військової частини) по 02.10.2015 (припинено (розірвано) контракт та звільнено зі служби у військовому резерві) проходив військову службу за призовом під час мобілізації.

Також судом у рішенні від 07.12.2016 року, встановлено, що служба позивача у Національній гвардії України з 16.06.2014 по 02.10.2015 є військовою службою за призовом під час мобілізації, у зв`язку із чим позовні вимоги в частині зобов`язання внести відомості про військову службу за призовом під час мобілізації до військового квитка задоволені.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.
Стосовно вимог позивача стягнути з військової частини НОМЕР_1 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 невиплачену одноразову грошову допомогу у разі звільнення у розмірі 2874,57 грн. та нарахувати (виплатити) ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час, з 02.10.2015 року по день майбутнього фактичного повного розрахунку у якості відшкодування за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, слід зазначити наступне.

Відповідно до частини першої та другої статті першої Закону № 2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний та воєнний час (частина дев`ята статті 1 Закону).

Згідно з частиною четвертою статті другої Закону № 2232-ХІІ одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Частиною першою статті 39 Закону № 2232-ХІІ закріплено, що призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Звільнення з військової служби військовослужбовців, призваних під час мобілізації, в особливий період, у разі оголошення демобілізації здійснюється відповідно до підпункту «ґ» частини другої статті 26 цього Закону.

Відповідно до статті 40 Закону, гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» регулює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Статтею 1 цього Закону встановлено, що наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;

особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» регулює основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті 1 цього Закону соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Положенням статті 2 Закону закріплено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Пунктом 1 статті 3 вказаного вище Закону встановлено, що дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

Пунктом 1 статті 9 даного Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (пункт 2 статті 9 Закону).

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 квітня 2014 року № 111 «Про питання грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» встановлено, що з 18 березня 2014 року військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, грошове забезпечення виплачується в порядку та розмірах, установлених для осіб офіцерського складу, осіб рядового сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом.

Відповідно до пункту 1.1 розділу І Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 11 червня 2008 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 14 липня 2008 року за № 638/15329 (далі Інструкція), ця Інструкція визначає порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

У пункті 1.2 розділу І Інструкції зазначено, що грошове забезпечення військовослужбовців визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Розміри посадових окладів, окладів за військовими званнями, додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців установлюються відповідно до чинного законодавства.

Підпунктом 1.3.1 розділу І Інструкції встановлено, що грошове забезпечення згідно з цією Інструкцією виплачується військовослужбовцям, які займають посади, передбачені штатами та штатними розписами (далі штати) у апараті Міністерства оборони України, Генеральному штабі Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі військові частини).

Положеннями пункту 1.10 розділу І Інструкції закріплено, що грошове забезпечення, що належить військовослужбовцю і своєчасно не виплачене йому або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.

Виплата одноразових додаткових видів грошового забезпечення здійснюється, якщо звернення про їх отримання надійшли до закінчення трьох років із дня виникнення права на їх отримання.

Відповідно до пункту 1.12 розділу І Інструкції, у разі виникнення спірних питань щодо нарахування належного грошового забезпечення фінансові органи до з`ясування (уточнення) у фінансовому органі вищого рівня порядку виплати здійснюють виплату безспірно належного військовослужбовцю грошового забезпечення.

Абзацом першим пункту 9.1 розділу ІХ Інструкції встановлено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, звільненим від посад, які вони займають (у тому числі у зв`язку з переходом військової частини на новий штат, частковою зміною штату), із дня, наступного за днем звільнення від займаних посад (скорочення штатної посади), протягом двох місяців виплачується грошове забезпечення, яке військовослужбовець отримував за штатною посадою на день звільнення з посади (скорочення).

Згідно з абзацом шостим пункту 9.1 Інструкції, після закінчення перших двох місяців (та в разі неприйняття відповідних рішень щодо продовження виплати грошового забезпечення) військовослужбовцям виплачуються тільки оклади за військовими званнями.

Підпунктами 9.5.1, 9.5.2 та 9.5.4 пункту 9.5 Інструкції закріплено, що під час визначення права на грошове забезпечення в передбачені абзацом першим пункту 9.1 цієї Інструкції строки не зараховуються періоди перебування військовослужбовців а лікуванні в лікарняних закладах, у санаторно-курортних закладах, куди військовослужбовці після перебування на лікуванні в лікарняних закладах направлені згідно з висновком військово-лікарської комісії та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою згідно з висновком військово-лікарської комісії.

Частиною 2 статті 15 Закону № 2011-XII закріплено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Виплата військовослужбовцям зазначеної в цьому пункті одноразової грошової допомоги при звільненні їх з військової служби здійснюється Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

Військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої цим пунктом, здійснюється за період такої служби з дня їхнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували у мирний час, за винятком тих осіб, які при звільненні з військової служби у мирний час не набули права на отримання такої грошової допомоги. Зазначена допомога виплачується на день демобілізації таких військовослужбовців. Умови та порядок виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, визначаються Кабінетом Міністрів України.

95. Відповідно до пункту 1 Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460 (далі Порядок та умови), військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією та звільняються із служби після прийняття рішення про демобілізацію (крім військовослужбовців строкової військової служби) (далі військовослужбовці), виплачується одноразова грошова допомога (далі - допомога) в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.

Згідно пункту 2 Порядку та умов, військовослужбовцям виплата допомоги здійснюється за період служби за призовом у зв`язку з мобілізацією з дня їх призову на службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували у мирний час, за винятком тих осіб, які у разі звільнення з військової служби у мирний час не набули права на отримання грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Пунктом 4 Порядку та умов встановлено, що допомога виплачується з розрахунку місячного грошового забезпечення (без урахування винагород), на яке має право військовослужбовець на день звільнення.

Виплата військовослужбовцям допомоги у разі звільнення з військової служби здійснюється Міноборони, іншими утвореними відповідно до законів військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів державного бюджету, передбачених на їх утримання (пункт 5 Порядку та умов).

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 05.08.2020 по даній справі, ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України за призовом під час мобілізації, на особливий період з 16 червня 2014 року по 02 жовтня 2015 року.

Також судами встановлено, що на день звільнення позивачу грошове забезпечення та одноразова грошова допомога не виплачувались.

Отже, колегія суддів Верховного Суду зазначила, що у цій справі, враховуючи вимоги Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Постанови Кабінету Міністрів України від 09 квітня 2014 № 111, Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 11 червня 2008 року № 260, Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460, ОСОБА_1 має право на отримання грошового забезпечення в порядку та розмірах, установлених для осіб офіцерського складу, осіб рядового сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, та має право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із звільненням військовослужбовця, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією. Такі виплати повинні здійснюватися Міністерством оборони України.
Верховний Суд також зазначив, що зобов`язання по виплаті спірних грошового забезпечення та грошової допомоги, у межах розгляду саме цієї справи, має покладатись саме на Міністерство оборони України, оскільки саме через цей орган, державою здійснюється фінансування зазначених видатків, Міністерство оборони України є розпорядником коштів, що спрямовуються на такі цілі. Неузгодженість дій окремих підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони України не знімає обов`язку з останнього щодо виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги позивачу.

Таким чином, за висновком Верховного Суду в межах даної справи сплачу одноразової допомоги має проводити саме Міністерство оборони України.

В силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України наведеного, суд першої інстанції зв`язаний висновками Верховного Суду.

У зв`язку з цим, суд звертає увагу, що Міністерство оборони України не є відповідачем у даній справі. Як зазначалося вище, у наявній у справі заяві до ВАС України від 29.09.2017 наполягав, що позовні вимоги заявлені саме до військової частини № НОМЕР_1 . При цьому, в ухвалі від 25.03.2021 про прийняття справи до провадження суд пропонував учасникам справи надати додаткові докази, документи та/або пояснення щодо заявлених позовних вимог.

Між тим, від позивача будь-яких уточнень щодо складу відповідачів, враховуючи висновки Верховного Суду, до суду першої інстанції не надходило, крім власне заяв про прискорення розгляду справи. Водночас, суд враховує, що заміна відповідача чи залучення співвідповідача може відбуватися за наявності згоди позивача (ч. 3 ст. 48 КАС України), якої суд не отримував.

У свою чергу суд констатує, що відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене у суду відсутні правові підстави для стягнення з Міністерства оборони України одноразової грошової допомоги при звільненні, а відтак у задоволені позову в цій частині позову слід відмовити, оскільки військова частина, виходячи із змісту висновків Верховного Суду, не є особою, яка має відповідати за вищезгаданими зобов`язаннями.

Щодо позовних вимог нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час, з 02.10.2015 року по день майбутнього фактичного повного розрахунку у якості відшкодування за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, слід зазначити наступне.

Так, як зазначив Верховний Суд, відповідно до статті 1 КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Згідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять службу в органах внутрішніх справ та поліції, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці, зокрема: Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-XII «Про міліцію», Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-XII, Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17 липня 1992 року № 393, Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114, Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499.

Разом з тим, як зазначив Верховний Суд, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за Висновком Верховного Суду, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною другою статті 116 КЗпП України визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці посадових осіб органів внутрішніх справ, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів Верховного Суду у постанові по даній справі дійшла до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Як вже зазначалося, позивач просить зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час, з 02.10.2015 року по день майбутнього фактичного повного розрахунку у якості відшкодування за затримку розрахунку при звільненні з військової служби.

Як вже зазначалося, відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Саме позивач формулює вимоги, які має розглянути суд.

У зв`язку з цим з наведеного вбачається, що вимоги позивача заявлені на майбутнє, пов`язані із майбутньою подією, а відтак, такі вимоги є такими, що заявлені передчасно, що у свою чергу зумовлює висновок про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки рішення суду не може ґрунтуватися на умовностях та бути неконкретним.

З цього приводу слід зазначити, що відповідно до ч. 7 ст. 246 КАС України висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення).
Між тим, сформулювавши таким чином позовні вимоги, позивач по суті поставив їх вирішення у залежність від майбутніх подій, що у судовому рішенні не допускається.

При цьому, в ухвалі про прийняття справи до провадження суд витребував у відповідача пояснення з приводу дати проведення остаточного розрахунку з позивачем та з приводу середнього заробітку з урахуванням позиції Верховного Суду, викладених у постанові від 05.08.2020, а позивачу пропонувалось надати додаткові пояснення, докази у справі.

Однак, станом на час розгляду справи ані відповідачем, ані позивачем не надано суду доказів проведення розрахунку з позивачем, суми розрахунку, що, з урахуванням відсутності і факту видачі виконавчих листів позивачу за первинним рішенням у цій справі, а також кількаразових звернень позивача про прискорення розгляду справи, вказує на відсутність ключових складових у формулі для розрахунку, які виникнуть у майбутньому дати (майбутньої) розрахунку (як зазначає позивач - «день майбутнього фактичного повного розрахунку») та суми розрахунку (з урахуванням первинного рішення у даній справі), докази щодо чого (суми проведеного розрахунку) відсутні.

Наведене також вказує на передчасність заявлення зазначених вимог та, відповідно, відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Відтак, враховуючи вищевикладене у сукупності, підстав для задоволення позову немає та, відповідно, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

При цьому, виходячи з положень ст. 2 та ст. 6 КАС України, судом враховується, що звернення до суду із позовною заявою про стягнення коштів із суб`єкта владних повноважень (зобов`язання вчинити певні дії) можливе у разі визнання протиправними його рішень, дій чи бездіяльності.

Відтак, у даній справі позовні вимоги про стягнення із відповідача коштів (зобов`язання вчинити певні дії) мають розглядатися разом із вимогами про визнання протиправними його дій чи бездіяльності щодо спірних відносин.

А відтак, слід дійти висновку, що позовні вимоги про стягнення (зобов`язання вчинити дії), без заявлення вимоги вирішити публічно-правовий спір не підлягають задоволенню.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20.11.2019 у справі 524/3579/15-а (номер рішення в ЄДРСР 85774628), за схожих обставин формулювання позовних вимог.

Наведене позивачем доводи та надані матеріали, за оцінкою суду не спростовуються наведених вище висновків суду та не доводять зворотного.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, згідно з рішенням у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 (заява 4909/04), зазначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, № 303-A, п.29).

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

На підставі вищевикладеного та керуючись положеннями ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 241 - 246, 250, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ) в частині, в якій він правлена на новий розгляд, відмовити у повному обсязі.
Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя О.А. Кармазін