Справа № 509/2624/21
Суддя: Кочко В. К.
Дата ухвалення: 2021-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 509/2624/21
31 травня 2021 року суддя Овідіопольського районного суду Одеської області Кочко В.К., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про скасування постанови
28.05.2021 року до суду надійшов позов від ОСОБА_1 до ГУНП в Вінницькій області.
В поданому адміністративному позові позивач просив суд скасувати постанову серії ЕАН №4006915 від 02.04.2021 р., якою на ОСОБА_1 було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850,00 грн. за ч.6 ст.121 КУпАП та поновити строку на оскарження вказаної постанови.
В позові зазначено, що постановою по справі про адміністративне правопорушення від 02.04.2021 року на ОСОБА_1 накладено адміністративне правопорушення у вигляді попередження за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.6 ст.121 КУпАП.
При цьому, позовну заяву було подано шляхом надсилання поштою 27.05.2021 року, згідно конверта.
У позовній заяву позивач просить поновити строк на оскарження вказаної постанови. Так, в обґрунтування строків звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів позивач посилається на те, що він скористався правом на досудове оскарження постанови та звернувся зі скаргою до відповідача, відповідач залишив без задоволення скаргу, відповідь ОСОБА_1 отримав 18.05.2021 р., а тому позивач вважає, що строк пропустив з поважних причин. У зв`язку із чим просить поновити строку на оскарження постанови.
Проте, позивачем не обґрунтовано належним чином причин пропуску строків звернення до суду з відповідним позовом починаючи з дня коли йому було відомо про винесення постанови та накладення на неї адміністративного стягнення у вигляді штрафу за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.6 ст.121 КУпАП.
На думку суду, позивачем не вчинялись належні дії щодо виконання своїх процесуальних обов`язків для звернення до суду у встановлені законом строки.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що саме строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності, остаточності та захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка б могла виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (рішення від 09.01.2013 року у справі "Олександр Волков проти України" (п.137), рішення від 22.10.1996 року у справі "Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства" (п. 51).
Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Як свідчить вказана позиція Суду, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
В той же час у своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див.Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).
Подібний за змістом висновок наведено Європейським судом з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30.08.2006 року (справа "Каменівська проти України"), згідно якої право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані...".
Відтак, з метою забезпечення принципу правової визначеності та запобігання порушенню принципу верховенства права суди повинні досліджувати дотримання строку звернення до суду, причини його пропуску та послідовно застосовувати відповідні правові наслідки його спливу.
Відповідно до статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом, а тому суд не може надавати привілеї тим чи іншим особам якщо позовну заяву подано або не буде приведено у відповідності до Кодексу адміністративного судочинства України при зверненні до суду або у встановлений судом строк. Надання такого привілею порушить принцип рівності сторін.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Крім цього, згідно положень ч. 1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Положеннями ч. 2 ст. 286 КАС України визначено, що позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).
Так, про оскаржуване рішення позивач був проінформований що відносно нього 02.04.2021 року винесена постанови та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.6 ст.121 КУпАП та мав право звернутись до суду із позовом.
З огляду на встановлені обставини, а також відсутності інших доводів та доказів щодо поважності пропущення позивачем строку звернення до суду, слід дійти висновку про пропущення позивачем десятиденного строку звернення до суду без поважних причин, оскільки судом не встановлено поважних причин пропуску, встановленого процесуальним законом.
Таким чином суд прийшов до висновку, що клопотання позивача про поновлення пропущеного строку для оскарження постанови задоволенню не підлягає, оскільки, як вбачається зі змісту позовної заяви позивач звертався зі скаргою до відповідача, відповідач залишив без задоволення скаргу, відповідь ОСОБА_1 отримав 18.05.2021 р.
Згідно з частиною третьою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
З огляду на те, що суд дійшов висновку про пропущення позивачем строку звернення до суду, позивачем в заяві на усунення недоліків позовної заяви не обґрунтовано поважності причин пропущення такого строку, позовна заява підлягає поверненню.
Керуючись статтями 122, 123, 169, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про скасування постанови, - повернути позивачу.
Ухвалу суду може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.
У разі якщо повний текст ухвали не був вручений позивачу у день її проголошення, останній має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження у разі якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Суддя: Кочко В.К.