Справа № 620/37/21
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2021-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/37/21 Суддя першої інстанції: Тихоненко О.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Василенка Я.М. та Чаку Є.В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- зобов`язати Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України нарахувати та виплатити відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 одноразову грошову допомогу по звільненню з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 21 повний календарний рік військової служби;

- визнати протиправною бездіяльність Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України щодо не нарахування добових витрат у період з 19 січня 2017 року по 07 лютого 2018 року за час перебування у довготривалому відрядженні, у складі бойових частин, у районах проведення АТО;

- зобов`язати Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України нарахувати та виплатити добові витрати за час перебування у відрядженні з 19 січня 2017 року по 07 лютого 2018 року у складі бойових частин, у районах проведення АТО.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року вказаний адміністративний позов було залишено без розгляду.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про дотримання строку звернення до суду. Скаржник вказує на те, що відповідачем у вказаному випадку було допущено порушення законодавства про оплату праці. Строк звернення до суду із позовом про стягнення належної позивачу заробітної плати передбачений у ч. 2 ст. 233 КЗпП України, яка надає право на звернення до суду без обмеження будь-яким строком.

Представник відповідача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що позивач проходив військову службу, а не перебував у трудових відносинах з Чернігівським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки, у зв`язку з чим норми ст. 233 КЗпП України на спірні відносини не поширюються. Також відповідач зазначив, що добові витрати за час перебування у відрядженні та одноразова грошова допомога у зв`язку зі звільненням з військової служби не є грошовим забезпеченням, яке прирівнюється до заробітної плати. Доводи позивача про зворотнє спростовуються ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та додатком 15 до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704. Відповідач наголосив на тому, що на спірні правовідносини поширюється ч. 5 ст. 122 КАС України, а тому позивач без поважних причин пропустив строк звернення до адміністративного суду, у зв`язку з чим суд виніс законну та обґрунтовану ухвалу про залишення позову без розгляду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року в частині залишення без розгляду позовної вимоги про зобов`язання Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України нарахувати та виплатити відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 одноразову грошову допомогу по звільненню з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 21 повний календарний рік військової служби скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду в цій частині позовних вимог, виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Як слідує з матеріалів справи, ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду та відкрито провадження у справі.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 січня 2021 року вказану позовну заяву у відповідності до вимог ч. 13 ст. 171 КАС України залишено без руху та надано позивачу 5-денний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліків шляхом подання до суду оригіналу документа про сплату судового збору в розмірі 840,80 грн та обґрунтованої заяви про поновлення строку звернення до суду з доказами поважності причин його пропуску.

На виконання вимог вказаної ухвали суду позивачем сплачено судовий збір та подано заяву, в якій ОСОБА_1 зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Зважаючи на викладене, вважає, що строк звернення до суду ним не пропущено.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України місячний строк для звернення до суду з цим позовом без поважних причин.

Колегія суддів не у повній мірі погоджується із рішенням суду першої інстанції з таких підстав.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до витягу з наказу військового комісара Коропського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (по стройовій частині) від 06 липня 2020 року № 65 ОСОБА_1 з 06 липня 2020 року був виключений зі списків особового складу Коропського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

У вказаному наказі зазначено про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби відповідно до пункту 2 розділу 32 наказу Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗС України та деяким іншим особам» за 4 календарні роки служби».

ОСОБА_1 вважає, що виплата одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби відбулась з порушенням законодавства, у зв`язку з чим однією з позовних вимог було зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 одноразову грошову допомогу по звільненню з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 21 повний календарний рік військової служби.

Згідно вимог ч.ч. 1, 5 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Частиною 2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Колегія суддів зазначає, що перебування особи на військовій службі є однією із форм реалізації закріпленого у ст. 43 Конституції України права на працю.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 КЗпП України, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що поняття «одноразова грошова допомога при звільненні» та «заробітна плата», які використано у чинному законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір у цій адміністративній справі охоплюється застосованим у ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці».

Аналогічну правову позицію було неодноразово висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі №807/363/18, від 25 квітня 2019 року у справі №804/496/18, від 26 червня 2019 року в справі №820/4748/17, від 22 травня 2020 року в справі №808/3200/17.

За таких обставин, оскільки КАС України передбачає, що інші закони можуть встановлювати строки звернення до суду, застосуванню до позовної вимоги про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні підлягають саме положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України, згідно яких звернення до суду із вказаною позивачем вимогою не обмежується будь-яким строком.

З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов до невірного висновку в частині залишення без розгляду позовної вимоги про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 121 КЗпП України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством.

Згідно з абз. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічні норми також містяться в абз. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці».

До структури заробітної плати, визначеної у ст. 2 вказаного Закону входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Відповідно до абз. 3 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або, які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно з підп. 3.15 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, не належать до фонду оплати праці витрати на відрядження: добові (у повному обсязі), вартість проїзду, витрати на наймання житлового приміщення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що витрати на відрядження не входять до структури заробітної плати.

Отже, положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України на частину позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування добових витрат та зобов`язання їх нарахувати і виплатити не поширюється, а відтак, застосуванню в цьому випадку підлягають приписи ч. 5 ст. 122 КАС України.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26 червня 2019 року у справі №805/4085/18-а.

Як свідчить витяг з наказу військового комісара Варвинського районного військового комісаріату від 18 січня 2017 року № 8 ОСОБА_1 з 19 січня 2017 року вибув у відрядження терміном до 12 місяців з метою тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою без виключення із списків особового складу для виконання службових (бойових завдань) у районах проведення АТО.

Відповідно до витягу з наказу військового комісара Варвинського районного військового комісаріату від 07 лютого 2018 року № 15 ОСОБА_1 прибув з відрядження та з 07 лютого 2018 року приступив до виконання службових обов`язків.

Як зазначає у позовній заяві ОСОБА_1 , по прибуттю з відрядження Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України повинен був виплатити добові за час перебування у відрядженні. Однак, починаючи з лютого 2018 року і по теперішній час добові за час перебування у відрядження не виплачені, що і зумовило подати позов до суду.

Тобто про порушення своїх прав позивач дізнався у лютому 2018 року, однак до суду з позовною заявою звернувся лише 31 грудня 2020 року.

Таким чином, якщо позивач вважав порушеним своє право в частині неотримання витрат на відрядження, то повинен був звернутися до суду з вимогою про стягнення невиплачених сум в строк, передбачений ч. 5 ст. 122 КАС України.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 240 КАС України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, у тому числі, з підстав, визначених ч.ч. 3 та 4 ст. 123 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Водночас, наведені позивачем аргументи не дають підстав для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача, перешкод для реалізації права на звернення до суду в установлений процесуальним законом місячний строк.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування добових витрат та зобов`язання їх нарахувати і виплатити.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 частково спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в ухвалі про залишення без розгляду позовної заяви, та є підставами для її скасування в частині.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення без додержанням норм процесуального права у частині позовних вимог про зобов`язання Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України нарахувати та виплатити відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 одноразову грошову допомогу по звільненню з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 21 повний календарний рік військової служби. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року в зазначеній частині скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду в цій частині позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року в частині залишення без розгляду позовної вимоги про зобов`язання Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України нарахувати та виплатити відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 21 повний календарний рік військової служби скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду в цій частині позовних вимог.

В іншій частині ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та у частині направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду не підлягає касаційному оскарженню. В іншій частині постанова може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Суддя-доповідач А.М. Горяйнов

Судді Я.М. Василенко

Є.В. Чаку