Справа № 480/6589/20
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2021-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Шаповал М.М.

18 травня 2021 р.Справа № 480/6589/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Рєзнікової С.С. , Бегунца А.О. ,

за участю секретаря судового засідання Юрченко Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Служби безпеки України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

В с т а н о в и в:

02.10.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії Міністерства юстиції України та Служби безпеки України щодо внесення його до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України від 16.09.2014 року № 1682-VІІ "Про очищення влади" (далі Закон № 1682-VІІ);

- зобов`язати Службу безпеки України вилучити п. 4 з додатку до листа № 11/2-2082 від 01.03.2018 року адресованого Міністерству юстиції України "Щодо надання інформації";

- зобов`язати Міністерство юстиції України вилучити дані стосовно нього з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VІІ.

Обґрунтовує позовні вимоги позивач тим, що 15.04.2014 року Указом виконуючого обов`язки Президента України, його було призначено на посаду начальника Управління Служби безпеки України в Луганській області, а 04.11.2014 року Указом Президента України № 846/2014 звільнено з посади начальника Управління Служби безпеки України в Луганській області. Наказом Голови Служби безпеки України від 28.11.2014 року № 10/149-ос, його було звільнено в запас за п. п. "а" п. 61 та п. п. "г" п. 63 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України.

Також, позивач зазначив, що 01.03.2018 року за підписом заступника голови Служби безпеки України В. Пояркова до Міністерства юстиції України, було надіслано листа, в якому сказано, що за результатами уточнення даних про осіб, які були звільнені з відповідних посад в Службі безпеки України у зв`язку із застосуванням заборон, передбачених Законом № 1682-VІІ надіслано інформацію, необхідну для внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VІІ та додатком до нього долучено копії відповідних рішень, серед яких і копія Указу Президента України № 846/2014.

Крім того, позивач зазначив, що 12.03.2018 року працівниками Міністерства юстиції України, як би на підставі вимог закону та Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон передбачених частинами 3 та 4 ст. 1 Закону № 1682-VІІ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 563 (далі Порядок № 563), відомості щодо нього були внесені до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VІІ.

Позивач вважає такі дії відповідачів протиправними, такими, що порушують його Конституційні права, порушують норми самого Закону № 1682-VІІ, і підлягають відміні, оскільки були вчинені Службою безпеки України та Міністерством юстиції України конспіративно, одноособово заступником голови Служби безпеки України В. Поярковим без проведення перевірки. Позивача, як пенсіонера Служби безпеки України не було повідомлено про можливість та необхідність написання заяви на проведення перевірки та можливість, чи необхідність проведення такої перевірки.

У відзиві на адміністративний позов Міністерство юстиції України, не погоджуючись з вимогами ОСОБА_1 , зазначає, що відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 7 Закону № 1682-VІІ відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену ч. 3 або 4 ст. 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VІІ, що формується та ведеться Міністерством юстиції України. Міністерство юстиції України не пізніше ніж на третій день після отримання відомостей, які підлягають внесенню до Реєстру, забезпечує їх оприлюднення на своєму офіційному веб-сайті та вносить їх до Реєстру. У зв`язку з цим, на виконання ст. 7 Закону № 1682-VІІ та на підставі листа Служби безпеки України від 01.03.2018 року, відомості стосовно позивача були внесені до Реєстру. Тобто дії Міністерства юстиції України щодо внесення до Реєстру відомостей відносно позивача є законними та правомірними.

Також, відповідач зазначив, що відповідно до пункту 5 розділу II Положення про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VІІ, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 16.10.2014 року № 1704/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.10.2014 за № 1280/26057 (далі Положення № 1704/5), підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену ч. 3 або 4 ст. 1 Закону № 1682-VІІ, є звернення про вилучення від органу, який проводив перевірку, або від особи, відомості щодо якої внесені до Реєстру, з наданням відповідних документів. На час звернення позивача з позовом, останній із заявою та належними документами не звертався. Тобто, позивачем не надано передбачених законодавством документів, які були б підставою для вилучення відносно нього відомостей з Реєстру.

Крім того, відповідач зазначив, що на відміну від застосування заборони, передбаченої ч. 4 ст. 1 Закону, на підставі рішення суду, застосування заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону, не потребує необхідності встановлення певних фактів, у тому числі здійснення заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , а здійснюється виключно на підставі відповідності критеріям, визначеним в частинах 1, 2, 4, 8 ст. 3 Закону.

Також, відповідач акцентував увагу, що Закон № 1682-VІІ не передбачає, що зайняття певних посад в минулому було незаконним або юридично значущим фактом чи матеріальним елементом злочину, і таким чином не надає жодних правових підстав для висновків про його застосування зі зворотною дією. Він лише встановлює деякі додаткові передумови для зайняття в майбутньому певних посад.

У відзиві на адміністративний позов Служба безпеки України, не погоджуючись з вимогами ОСОБА_1 , зазначає, що з метою виконання вимог Закону № 1682-VII, відповідно до пункту 4 Порядку № 563, згідно з Планом проведення перевірок відповідно до Закону № 1682-VII, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1025-р від 16.10.2014 року (далі План проведення перевірок № 1025-р), головою СБУ видано наказ від 03.11.2014 року за № 707 "Про початок проведення в СБУ перевірки, передбаченої ст. 5 Закону № 1682-VII, яким зобов`язано розпочати і провести перевірки військовослужбовців СБУ, починаючи з 24.11.2014 року. При цьому, проведення перевірок стосовно звільнених військовослужбовців СБУ даним наказом не передбачено.

Також, відповідач зазначив, що полковник СБУ Грек М.В. станом на день набрання чинності Закону № 1682-УІІ (16.10.2014 року), прийняття наказу Голови СБУ № 707 (03.11.2014 року), а також початку проведення перевірки (24.11.2014 року) достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених ч. 3 і 4 ст. 1 Закону № 1682-VII був військовослужбовцем СБУ, обіймав сукупно не менше одного року посади у період з 25.02.2010 року по 22.04.2014 року заступника керівника регіонального органу СБУ, а також обіймав посаду заступника керівника регіонального органу СБУ у період з 21.11.2013 року по 22.02.2014 року та не був звільнений в цей період з відповідної посади за власним бажанням.

Відповідач вважає, що позивач обіймав посади, які передбачені п. 7 ч. 1 ст. 2 Закону № 1682-VІІ, зобов`язаний був не пізніше ніж на десятий день з дня початку проведення перевірки в СБУ подати керівнику або органу, зазначеному у ч. 4 ст. 5 Закону № 1682-VІІ, власноручно написану заяву, у якій повідомити про те, що до нього застосовуються заборони, визначені ч. 3 або 4 ст. 1 цього Закону, або повідомити про те, що до нього не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо нього. Однак, таку заяву не подав, що є самостійною підставою для його звільнення із займаної посади та застосування до нього заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 цього Закону.

Крім того, відповідач вважає, що оскаржуваний позивачем лист СБУ (пункт 4), рівно як і дії по його підписанню уповноваженою на те особою, не відповідають критерію юридичної значимості, не створюють для позивача жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни або припинення його прав, та враховуючи законодавчо визначене право уповноваженого органу на складення такого листа та його підписання, такі дії не можуть вважатись протиправними, як і сам лист.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 10.11.2020 року частково задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 .

Так, судовим рішенням визнано протиправними дії Міністерства юстиції України щодо внесення ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VІІ.

Зобов`язано Міністерство юстиції України вилучити дані стосовно ОСОБА_1 з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VІІ.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Висновок суду вмотивований тим, що оскаржуваний лист СБУ не є актом індивідуальної дії, безпосередньо на підставі якого у позивача виникають, змінюються чи припиняються суб`єктивні права та обов`язки, оскільки є лише одним з документів, які досліджуються уповноваженою особою при вирішенні питання про застосування заборон, передбачених ч. 3 ст. 1 Закону № 1682-VІІ.

Крім того, суд зазначив, що відповідно до п. 5 розділу ІІ Положення, підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену ч. 3 або 4 ст. 1 Закону № 1682-VІІ, є надходження до Реєстратора: обґрунтованого рішення про скасування результатів перевірки, яке свідчить про відсутність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених ст. 1 Закону № 1682-VІІ, від органу, який проводив перевірку; відповідного судового рішення, яке набрало законної сили; відповідних документів про смерть особи, відомості щодо якої внесені до Реєстру; інші випадки, визначені законом. Наведеними правовими нормами чітко визначено порядок вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену ч. 3 ст. 1 Закону № 1682-VІІ, а саме: такі відомості вилучаються Реєстратором на підставі відповідного судового рішення, яке набрало законної сили.

Також, суд зазначив, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, а тому, відповідно до ч. 7 ст. 1 Закону № 1682-VII, заборона, передбачена частинами 3 та 4 цієї статті, до нього не може застосовуватися.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі Міністерство юстиції України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні вимог адміністративного позову ОСОБА_1 .

Вимоги апеляційної скарги відповідач Міністерство юстиції України обґрунтовує аналогічними доводами, що наведені ним у відзиві на позов.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Служба безпеки України просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду стосовно Служби безпеки України, - без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду, - без змін.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення підлягає зміні з підстав та мотивів його прийняття, з наступних підстав.

Судом установлено, що військовослужбовець СБУ ОСОБА_1 займав наступні посади:

- з 05.03.2003 року по 01.06.2011 року - заступник начальника Управління СБ України в Сумській області (наказ Голови СБУ № 347-ос від 05.03.2003);

- з 01.06.2011 року по 28.01.2013 року зарахований в діючий резерв СБУ та призначений радником міського голови м. Суми з питань міжнародних зв`язків на громадських засадах, по посаді заступника начальника УСБУ в Сумській області (наказ Голови СБУ № 501-ос від 09.06.2011);

- з 28.01.2013 року по 07.03.2014 року - перший заступник начальника Управління СБ України у Львівській області (наказ Голови СБУ № 111-ос від 30.01.2013);

- з 07.03.2014 року по 15.04.2014 року зарахований у розпорядження начальника Управління СБ України у Львівській області по посаді першого заступника Управління за п.п. "б" п. 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України (наказ Голови СБУ № 337-ос від 07.03.2014).

15.04.2014 року Указом виконуючого обов`язки Президента України позивача призначено на посаду начальника Управління СБУ в Луганській області, а Указом Президента України № 846/2014 від 04.11.2014 року звільнений з цієї посади (а.с. 19).

На підставі поданого ним рапорту звільнений з військової служби наказом Голови СБУ від 28.11.2014 року № 10/149-ос за підпунктом "а" пункту 61 та підпунктом "г" пункту 63 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СБУ (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), у запас Служби безпеки України.

Наказом Голови СБУ№ 10/165-ос від 05.12.2014 року полковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу з 08.12.2014 року (а.с.74).

З метою виконання вимог Закону № 1682-VII, відповідно до п. 4 Порядку № 563, згідно з Планом проведення перевірок № 1025-р, головою СБУ видано наказ від 03.11.2014 року № 707 "Про початок проведення в СБУ перевірки, передбаченої статтею 5 Закону № 1682-VII, яким зобов`язано розпочати і провести перевірки військовослужбовців СБУ, починаючи з 24.11.2014 року (а.с. 71-73).

01.03.2018 року за підписом заступника Голови Служби безпеки України В. Пояркова до Міністерства юстиції України надіслано лист № 11/2-2082, в якому зазначено, що за результатами уточнення даних про осіб, які були звільнені з відповідних посад в Службі безпеки України у зв`язку із застосуванням заборон, передбачених Законом № 1682-VII надіслано інформацію, необхідну для внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VII та додатком до нього долучено копії відповідних рішень, серед яких і копія Указу Президента України № 846/2014.

З витягу з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VII, вбачаються відомості щодо ОСОБА_1 як звільненого з підстав, передбачених Законом № 1682-VII (п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону № 1682-VII) із застосуванням заборони займати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), протягом 10 років (а.с. 26).

Погоджуючись із загальним висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості вимог ОСОБА_1 в частині визнання протиправними дії Міністерства юстиції України щодо внесення ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VІІ та зобов`язання Міністерства юстиції України вилучити дані стосовно ОСОБА_1 з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VІІ., колегія суддів зазначає, що ст. 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24 Конституції України).

Громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування (стаття 38 Конституції України).

У ч. 2 ст. 61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, який набрав чинності з 11.09.1997 року року, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Статтею 8 Конвенції кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 26 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, до якої Україна приєдналася на підставі Указу Президії Верховної ради Української РСР від 14 квітня 1986 року № 2077-ХІІ та яка набрала чинності для України з 13 червня 1986 року (далі - Віденська конвенція), закріплено принцип pacta sunt servanda, відповідно до якого кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватися. Відповідно до статті 27 цієї Конвенції держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання не виконання нею міжнародного договору.

Стаття 31 Віденської конвенції визначає загальне правило тлумачення, яке встановлює, що договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору. Відповідно до пункту b) частини третьої цієї статті поряд з контекстом враховується наступна практика застосування договору, яка встановлює угоду учасників щодо його тлумачення.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" від 29.06.2009 року № 1906-IV міжнародні договори є частиною національного законодавства та у разі суперечностей між ними мають вищу юридичну силу, ніж положення актів національного законодавства.

За приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною першою статті 3 КАС України встановлено, що порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

За правилами частини другої статті 3 КАС України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

16.10.2014 року набрав чинності Закон № 1682-VII.

Очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування (частина перша статті 1 Закону № 1682-VII).

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист (частина друга статті 1 Закону № 1682-VII).

Протягом десяти років із дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону (частина третя статті 1 Закону № 1682-VII).

Статтею 2 Закону № 1682-VII передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації). Відповідно до пункту 7 частини першої статті 2 Закону № 1682-VII заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються, зокрема щодо посадових та службових осіб Служби Безпеки України.

Критерії здійснення очищення влади (люстрації) установлені статтею 3 Закону № 1682-VII.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 3 Закону № 1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25.02.2010 року по 22.02.2014 року, зокрема керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу Служби безпеки України.

За приписами частини першої статті 5 Закону № 1682-VII органом, уповноваженим на забезпечення проведення перевірки, передбаченої цим Законом, є Міністерство юстиції України.

Згідно з частиною другою статті 5 цього ж Закону Міністерство юстиції України в місячний строк з дня набрання чинності цим Законом розробляє та подає на затвердження Кабінету Міністрів України:

1) перелік органів, що здійснюють перевірку достовірності відповідних відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону, згідно з їх компетенцією;

2) порядок проведення перевірки, передбаченої цим Законом;

3) план проведення перевірок по кожному органу державної влади та органу місцевого самоврядування, підприємству, в якому працюють особи, зазначені у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, відповідно до черговості, визначеної частиною шостою цієї статті.

Частиною дванадцятою статті 5 Закону № 1682-VII передбачено, що у разі встановлення за результатами перевірки особи недостовірності відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, орган, який проводив перевірку, надсилає копію висновку про результати перевірки до Міністерства юстиції України для офіційного оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України інформації про надходження такого висновку та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VII, не пізніш як у триденний строк з дня одержання такого висновку.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 1682-VII відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" (далі - Реєстр), що формується та ведеться Міністерством юстиції України. Положення про Реєстр, порядок його формування та ведення затверджуються Міністерством юстиції України.

Відповідно до частини другої статті 7 цього Закону інформація з Реєстру про внесення відомостей про особу до Реєстру або про відсутність у Реєстрі відомостей про таку особу подається:

на запит державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з метою проведення перевірки, передбаченої цим Законом, або спеціальної перевірки, передбаченої Законом України "Про запобігання корупції", відомостей про осіб, які претендують на зайняття посад, пов`язаних із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування;

на запит правоохоронних органів у разі необхідності отримання такої інформації в рамках кримінального або адміністративного провадження або на запит прокурора в рамках здійснення нагляду за додержанням вимог і застосуванням законів;

під час звіряння переліку осіб, звільнених з посад у зв`язку із здійсненням очищення влади (люстрації), з відомостями, що містяться в Реєстрі;

у разі звернення фізичної особи (уповноваженої нею особи) щодо отримання відомостей про себе.

Згідно з частиною третьої статті 7 Закону № 1682-VII Міністерство юстиції України не пізніше ніж на третій день після отримання відомостей, які підлягають внесенню до Реєстру, забезпечує їх оприлюднення на своєму офіційному веб-сайті та вносить їх до Реєстру. Відкритими для безоплатного цілодобового доступу є такі відомості про особу, щодо якої застосовано положення цього Закону:

1) прізвище, ім`я, по батькові;

2) місце роботи, посада на час застосування положення цього Закону;

3) відомості про стан проходження перевірки особою, а також інформація про надходження висновків про результати перевірки, які свідчать про наявність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 цього Закону;

4) час, протягом якого на особу поширюється заборона, передбачена частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону.

Зазначені відомості не належать до конфіденційної інформації про особу та не можуть бути обмежені в доступі.

Пунктом 2 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1682-VII встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:

1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;

2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом.

Закон № 1682-VII був предметом оцінки Європейської комісії "За демократію через право" (далі - Венеціанська комісія) за зверненням моніторингового комітету Парламентської Асамблеї Ради Європи, за результатами якої Комісією схвалено два висновки: 1) Проміжний висновок № 788/2014 на 101-й пленарній сесії 12-13 грудня 2014 року у м. Венеція (далі - Проміжний висновок № 788/2014), 2) Остаточний висновок № 788/2014 на 103-му пленарному засіданні19-20 червня 2015 року у м. Венеція (з урахуванням змін, унесених до Верховної Ради України 21 квітня 2015 року) (далі - Остаточний висновок № 788/2014).

У пункті 18 Проміжного висновку № 788/2014 Венеціанська комісія відзначила, що європейські стандарти в галузі люстрації, в основному, випливають з трьох джерел:

1) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зокрема, статей 6, 8 і 14, статті 1 Протоколу 12) та практики Європейського суду з прав людини;

2) прецедентного права національних конституційних судів;

3) Резолюцій Парламентської асамблеї Ради Європи:

- "Про необхідність міжнародного засудження тоталітарних комуністичних режимів" № 1481 (2006) (далі - Резолюція ПАРЄ № 1481 (2006));

- "Про заходи з ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем" №1096 (1996) (далі - Резолюція ПАРЄ № 1096 (1996)) та додана до неї доповідь, яка містить "Керівні принципи щодо відповідності закону про люстрацію та аналогічних адміністративних заходів вимогам держави, заснованої на принципі верховенства права" (далі - Керівні принципи ПАРЄ).

Колегія суддів відхиляє доводи Міністерства юстиції України про те, що вирішення питання про виключення відомостей про позивача з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VII, є можливим лише після ухвалення судом відповідного рішення, з огляду на таке.

За змістом рішення ЄСПЛ у справі "Полях та інші проти України" Суд розглядав внесення відомостей про осіб заявників до загальнодоступного в мережі Інтернет Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VII як одного із трьох аспектів, які вплинули на приватне життя заявників у контексті статті 8 Конвенції. Суд вважав, що поєднання цих заходів мало дуже серйозні наслідки для здатності заявників встановлювати і розвивати відносини з іншими та їхньої соціальної і професійної репутації, а також значною мірою вплинуло на них.

ЄСПЛ констатував, що відомості про застосування до заявників заходів, передбачених Законом № 1682-VII, було одразу оприлюднено ще до того, як було розглянуто їхні позови. Закон № 1682-VII не вимагав будь-якого доведення індивідуальної вини, а його оголошена мета полягала в "очищенні" державної служби від осіб, які асоціювалися з "узурпацією влади", підривом основ національної безпеки та оборони і порушеннями прав людини. За таких обставин застосування заходів, передбачених Законом № 1682-VII, ймовірно було тісно пов`язано із соціальною та професійною стигматизацією, як стверджували заявники. Не стверджувалося, що на практиці Закон не мав такого ефекту (рішення у справі "Полях та інші проти України", пункт 210).

Щодо цього Венеціанська комісія також висловлювала свої зауваження до Закону №1682-VII, на які в тому числі посилався і ЄСПЛ під час розгляду справи "Полях та інші проти України".

У пунктах 98-100 Проміжного висновку № 788/2014 Венеціанська комісія відзначила, що проблематичними є положення статті 7 Закону № 1682-VII, відповідно до якого відомості про осіб, які підлягають люстрації, вносяться до Єдиного реєстру осіб, які підпадають під дію цього Закону, що створюється і ведеться Міністерством юстиції України, із публікацією на веб-сайті вказаного міністерства особистих даних і результатів перевірки особи і наданням її для вільного користування.

Венеціанська комісія нагадала, що вже раніше у своєму консультативному висновку стосовно "Колишньої Югославської Республіки Македонія" заявляла, що "публікація до ухвалення рішення суду є проблематичною у зв`язку зі статтею 8 ЄКПЛ. Негативний вплив такої публікації на репутацію особи навряд чи може бути усунений пізніше вилученням її імені з реєстру, а потерпілий не має засобів, щоб захистити себе від такого негативного впливу. Останнє може бути адекватним заходом, необхідним у демократичному суспільстві, коли співпраця встановлюється остаточно, а не раніше. Тому публікація повинна відбуватися тільки після ухвалення рішення суду" (пункт 99 Проміжного висновку № 788/2014).

Оскільки у Законі № 1682-VII не гарантується, що публікація дозволяється тільки після остаточного рішення суду, то, за висновком Венеціанської комісії, як така ця норма піднімає очевидні проблеми сумісності зі статтею 8 Конвенції (пункт 100 Проміжного висновку № 788/2014).

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що наслідкові дії Міністерства юстиції щодо внесення прізвища позивача до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону №1682-VII, призводять до негативних наслідків для репутації позивача та неможливості реалізації ним конституційного права на працю, тому вважає, що суд першої інстанції правомірно визнав протиправними дії Міністерства юстиції України щодо внесення ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VII та зобов`язав Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VII, відомості стосовно позивача.

Оскільки означені правові висновки слугують підставою для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , колегія суддів, частково задовольняючи вимоги апеляційної скарги Міністерство юстиції України, змінює судове рішення з підстав та мотивів його прийняття.

Інші доводи і заперечення означених висновків колегії суддів не спростовують.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).

Підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 317 КАС України).

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року змінити з мотивів та підстав його прийняття.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді С.С. Рєзнікова А.О. Бегунц
Постанова у повному обсязі складена і підписана 28 травня 2021 року.