Справа № 500/1118/21
Суддя: Осташ Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2021-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/1118/21

28 травня 2021 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Осташа А.В. розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якій просить: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 05.09.2020 року по день фактичної виплати 12.02.2021 року у розмірі 71350, 37 грн. та стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на його користь середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 05.09.2020 року по день фактичної виплати 12.02.2021 року у розмірі 71350, 37 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач проходив військову службу за контрактом у Військовій частин НОМЕР_1 . На час прийняття наказу №183 від 04.09.2020 року про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 відповідач не здійснив з позивачем повного розрахунку. Грошова компенсація вартості речового майна на суму 51 347, 38 грн повністю виплачена позивачу лише 11.02.2021 року.

За таких обставин, позивач вказує про наявність у нього права на отримання середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку, що слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 15.03.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

Від відповідача 31.03.2021 надійшов відзив на позов.

У судовому засіданні 20.04.2021 представник позивача підтримав позовні вимоги, з мотивів, наведених в позовній заяві, просив задовольнити їх в повному обсязі. Наголосив, що у даному випадку слід застосовувати норми трудового законодавства, оскільки спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця. Відповідач фактично не здійснив виплату 100% належних позивачу коштів при звільненні, а тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення 277,07 грн. та кількості днів затримки 660, становить 182866,20 грн. На думку представника позивача, вказаний розрахунок узгоджується з правовим висновком щодо застосування принципу пропорційності, викладеного Верховним Судом у постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19, а тривалість строку затримки розрахунку зумовлена самим відповідачем.

Представник відповідача в судовому засіданні 20.04.2021 позовні вимоги не визнала, просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі з мотивів наведених у відзиві на позов. Заперечуючи проти позову, представник відповідача посилалася на те, що вимоги ст.117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), не поширюються на спірні правовідносини.

В подальшому розгляд справи відкладався. Крім того, ухвалами суду від відповідача витребовувалась довідка про розмір грошового забезпечення позивача за останні два місяці, що передували звільненню з посади.

На виконання вимог ухвали суду відповідачем надані такі довідки.

В судове засідання призначене на 28.05.2021 представники сторін не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про день та час слухання справи.

З врахуванням наведено, суд на підставі положень ст.205 КАС України, вирішив завершити розгляд справи в письмовому провадженні.

Заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, суд при прийнятті рішення виходить з наступних підстав і мотивів.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Військовій частин НОМЕР_1 .

Згідно з посвідчення серії НОМЕР_2 від 31.03.2005 року ОСОБА_1 має статут учасника бойових дій (а.с.10).

Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №183 від 04.09.2020 року ОСОБА_1 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 05.09.2020 року (а.с.11).

Відповідно до вищезазначеного наказу, вартість речового майна, що підлягає виплаті позивачу при звільненні згідно довідки-розрахунку №11 від 04.09.2020 становить 51347, 38 грн.

Відповідно до листа Військової частини НОМЕР_1 від 25.02.2021 №381 компенсацію за речове майно ОСОБА_1 виплачено згідно платіжного доручення №489 від 24.11.2020 в сумі 5404,75 грн та платіжного доручення №63 від 11.02.2021 в сумі 45942, 63 грн (а.с.13).

У зв`язку з не проведенням при звільненні із військової служби розрахунку в повному обсязі, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість дій відповідача на відповідність вимогам ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд виходить з наступного.

Відповідно до п.1 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.1991 року держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Пунктами 2, 4 цієї статті визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Згідно з ч.3 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" №2232-XII від 25.03.1992 року закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Відповідно до п.242 вказаного Положення після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як встановлено судом, при звільненні позивача відповідно до наказу №183 від 04.09.2020 року ОСОБА_1 виключено із списків особового складу частини та всіх видів, проте вартість речового майна, що підлягала виплаті позивачу при звільненні в сумі 51347, 38 грн. не була виплачена. Дана обставина не заперечувалась представниками сторін в судовому засіданні.

Водночас, під час звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу, із військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок, в тому числі в частині виплати вартості речового майна.

Повну компенсацію за речове майно ОСОБА_1 виплачено лише 11.02.2021.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм ст.116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладений у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 року у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 року у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 року у справі № 826/15235/16, від 28.01.2021 року у справі 240/11214/19.

Таким чином, доводи відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм КЗпП України є необґрунтованими.

Так, вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена ст.117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 ст.117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Таким чином, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 року у справі №810/451/17.

Отже, у спірних правовідносинах має місце виключення позивача із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення 04.09.2020 року без проведення цього ж дня остаточного розрахунку, тому відповідно до ст.117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за період затримки такого розрахунку.

Встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. При вирішенні цього питання враховуються такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи №806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019 року.

Розрахунок середнього заробітку працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (далі Порядок №100).

Зокрема, за п.2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 Порядку №100).

Згідно з довідки Військової частини НОМЕР_1 про розміри місячного грошового забезпечення ОСОБА_1 від 07.05.2021 №939 у серпні 2020 року нараховано грошове забезпечення в сумі 13516, 75 грн, а у вересні 2020 року - 1802,24 грн (а.с.32).

Для визначення середньоденного заробітку позивача суд застосовує формулу ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців календарні дні на число відпрацьованих календарних днів, а саме: 15318,99 грн (13516, 75+1802,24)/35 (к.дн.) = 437, 68 грн.

Оскільки днем звільнення позивача є 05.09.2020 року, а грошову компенсацію за речове майно повністю виплачено 12.02.2021 року, то період затримки розрахунку становить 161 календарний день, що сторонами не оспорюється.

Відповідно до розрахунку позивача розмір середнього заробітку за 161 день затримки виплати грошової компенсації речового майна, становить 71350, 37 грн. (443,17 грн. х 161).

Суд з таким розрахунком не погоджується, оскільки представником позивач проведено неправильний розрахунок середньоденної зарплати позивача.

За підрахунком суду цей розмір буде становити 70 466, 48 грн (437,68 грн. х 161).

Крім того, суд враховує, що розмір своєчасно невиплаченої грошової компенсації неотриманого речового майна в сумі 51 347, 38 грн у пропорційному співвідношенні до суми всіх виплачених позивачу при звільненні сум - 221 529, 48 грн ( згідно довідки ВЧ НОМЕР_1 від 20.05.2021), що становитиме для відповідача надмірний тягар, складає 23 % .

З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача, за встановлених обставин, є стягнення на його користь середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби з 05.09.2020 року по 12.02.2021 року, прямопропорційного розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум, у розмірі 16 207 грн грн. (23% від 437, 68 грн. х 161).

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, ч.2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідками судового розгляду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності оскаржуваного рішення, дій.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.90 КАС України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України від "Про судовий збір", підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовльнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 05.09.2020 року по день фактичної виплати 12.02.2021 року.

3. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 05.09.2020 року по день фактичної виплати 12.02.2021 року у розмірі 16207 (шістнадцять тисяч двісті сім) грн.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 травня 2021 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідач:

- Військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 );

Головуючий суддя Осташ А.В.