Справа № 120/5484/21-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2021-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

01 червня 2021 р. Справа № 120/5484/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у м. Вінниці в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Огородник Володимир Васильович, про забезпечення майбутнього адміністративного позову до Тульчинської міської ради Вінницької області про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

31.05.2021 до Вінницького окружного адміністративного суду надійшла заява про забезпечення позову до подання позовної заяви, подана адвокатом Огородником В.В. від імені та в інтересах ОСОБА_1 .

Заява обґрунтовується тим, що 31.05.2021 Тульчинська міська рада прийняла рішення про реєстрацію за нею права комунальної власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, кадастровий номер :02:000:0901, площею 99,5703 га, та кадастровий номер :02:000:0902, площею 3,5165 га, за межами населеного пункту с. Нестерварка Тульчинського району Вінницької області.

Заявниця ОСОБА_2 вважає зазначене рішення очевидно протиправним і таким, що підлягає скасуванню, а тому має намір оскаржувати його до суду. Водночас до подання відповідної позовної заяви заявниця просить суд, з метою забезпечення майбутнього позову, заборонити суб`єктам державної реєстрації здійснювати державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності Тульчинської міської ради на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, кадастровий номер :02:000:0901, площею 99,5703 га, та кадастровий номер :02:000:0902, площею 3,5165 га, до набрання законної сили судовим рішення по суті спору.

На підтримку заяви про забезпечення позову заявниця посилається на те, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 29.10.2020 № 2-15411/15-20-СГ їй надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, із цільовим призначенням "для ведення особистого селянського господарства". Водночас бажана для заявниці земельна ділянка передавалася із земель державної власності, розпорядником яких є Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, і які знаходились у постійному користуванні ДП "Тульчинське виробниче підприємство по племінній справі в тваринництві". В подальшому, а саме наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 20.05.2021 № 2-1473/15-21-СГ, припинено право постійного користування вказаного підприємства на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, кадастровий номер :02:000:0901, площею 99,5703 га, та кадастровий номер :02:000:0902, площею 3,5165 га.

Заявниця вказує на те, що після внесення змін до Земельного кодексу України на підставі Закону України № 1423-IX від 28 квітня 2021 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин", земельні ділянки за межами населених пунктів передаються із земель державної власності у комунальну власність відповідних територіальних громад лише на підставі рішення органів виконавчої влади про передачу землі у комунальну власність, про що складається акт приймання-передачі такої землі.

Разом з тим заявник посилається на те, що у даному випадку вказаний акт не складався, а спірні земельні ділянки не передавалися Тульчинській міській раді у комунальну власність від Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Таким чином, на думку заявниці, рішення Тульчинської міської ради від 31.05.2021 про реєстрацію за нею права комунальної власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, кадастровий номер :02:000:0901, площею 99,5703 га, та кадастровий номер :02:000:0902, площею 3,5165 га, є очевидно протиправним, порушує право ОСОБА_1 на отримання земельної ділянки у власність в порядку безоплатної приватизації, а тому буде оскаржуватись до адміністративного суду.

Водночас до подання відповідного позову необхідним є вжиття заходів його забезпечення шляхом заборони здійснення державної реєстрації права власності на спірні земельні ділянки за Тульчинською міською радою.

Частиною першою статті 154 КАС України визначено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Враховуючи наведене та беручи до уваги, що наданих суду матеріалів є достатньо для вирішення відповідного процесуального питання, заява про забезпечення позову розглядається без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідно до частин першої та другої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з частинами першою та другою статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

В силу приписів частини першої статті 152 КАС України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Отже, забезпечення позову це надання заявнику (позивачеві) тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся чи планує звернутися до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбачених законом (відповідний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 року в справі № 826/14951/18).

Суд наголошує, що частиною другою статті 150 КАС України передбачено вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. Відтак суд, виходячи з конкретних обставин та з урахуванням наданих йому доказів, повинен встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Тобто прийняття рішення про забезпечення позову можливе лише в разі наявності обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому (1) ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або (2) ефективний захист (поновлення) порушених (оспорюваних) прав або інтересів позивача, або (3) є очевидними ознаками протиправності оскаржуваного рішення та порушення прав позивача цим рішенням.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" в тій частині, яка стосується загальних положень застосування забезпечення позову, а також Постанови Пленуму Вищого адміністративного Суду України від 06 березня 2008 року № 2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ" розглядаючи клопотання про забезпечення позову, суд (суддя) повинен з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з таким клопотанням, позовним вимогам.

Крім того, згідно з Рекомендаціями № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийняті Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.

Таким чином, обов`язковою передумовою вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованість відповідних вимог сторони, в тому числі із зазначенням очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення, дії або бездіяльності, очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам останньої, неможливості у подальшому без вжиття таких заходів відновлення прав особи, та обов`язковим поданням доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. При цьому ознаки протиправності повинні бути пов`язані саме з порушеними правами, свободами чи інтересами.

Втім, заявою про забезпечення позову не доводиться та документально не підтверджується існування обставин, які б вказували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника до ухвалення рішення в адміністративній справі.

Так, заявниця ОСОБА_1 вказує на те, що відсутність заходів забезпечення позову може порушити її законне право на отримання безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності, оскільки наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 29.10.2020 № 2-15411/15-20-СГ їй надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області.

Проте суд зауважує, що відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадянина з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадянина проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Тобто отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є одним з початкових етапів визначеної законом процедури безоплатної приватизації земельних ділянок державної та комунальної власності.

Водночас, виходячи з приписів статей 116, 118 Земельного кодексу України, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою не означає позитивного рішення про надання земельної ділянки у власність.

Аналогічна правова позиція висловлена у багатьох рішеннях Верховного Суду, зокрема у постанові 27.02.2018 в справі № 545/808/17, постанові від 26.02.2019 в справі № 826/5737/16 та постанові від 17.04.2019 в справі № 461/8315/17.

Отже, той факт, що ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотанням про надання їй дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сам по собі ще не вказує на наявність у неї переважного права на приватизацію цієї ділянки та жодним чином не свідчить про існування певних обтяжень щодо неї.

В цьому контексті суд також враховує, що як заявниця, так і будь-який громадянин України має рівне право на отримання у власність земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації. Тому на стадії надання дозволу на розроблення проекту землеустрою відсутні підстави вважати пріоритетним право заявниці щодо набуття у власність бажаної для неї земельної ділянки.

Крім того, регламентований статтею 118 Земельного кодексу України порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачає можливість отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства як із земель державної, так і земель комунальної власності.

Тому, на думку суду, зміна форми власності земельної ділянки з державної на комунальну не свідчить про неможливість безоплатної приватизації такої земельної ділянки зацікавленим громадянином.

З огляду на викладене суд відхиляє доводи заявниці ОСОБА_1 щодо наявності очевидної небезпеки для її законного права на безоплатне отримання бажаної земельної ділянки у власність у зв`язку зі зміною форми власності відповідної землі.

Водночас ймовірне настання негативних наслідків для заявниці ще не є беззаперечним свідченням необхідності вжиття судом заходів забезпечення адміністративного позову. Адже чинне законодавство передбачає захист порушеного права, в тому числі шляхом оскарження відповідних рішень та дій суб`єкта владних повноважень, чи відшкодування шкоди, заподіяної вчиненими протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, що свідчить про наявність механізмів для відновлення порушених прав заявника, якщо таке буде встановлено при вирішенні спору по суті.

Також з поданої заяви вбачається, що основною підставою для забезпечення майбутнього позову є твердження заявниці про очевидну протиправність рішення Тульчинської міської ради, яке буде предметом оскарження.

Однак вказані доводи суд вважає передчасними і такими, що можуть бути перевірені лише після з`ясування всіх обставин справи та на підставі оцінки зібраних в ній доказів у їх сукупності. Тобто, на даному етапі суд позбавлений можливості встановити наявність очевидних ознак протиправності рішення, яке заявник має намір оспорити в суді. При цьому суд звертає увагу, що встановлення ознак протиправності рішення суб`єкта владних повноважень є фактично вирішенням адміністративного спору по суті, враховуючи можливий предмет позову, що на цій стадії судового процесу є неприпустимим.

Крім того, як вже зазначалося, в силу положень ч. 2 ст. 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Водночас співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Звідси, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 826/8556/17 та від 25.04.2019 у справі № 826/10936/18.

В той же час, вивчивши матеріали заяви, суд доходить висновку, що встановлення заборони на здійснення державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею понад 100,00 га, є неспівмірним із майбутніми позовними вимогами заявниці та зумовить ситуацію, при якій орган місцевого самоврядування буде позбавлений можливості реалізовувати свої, визначені законом, повноваження у сфері земельних відносин щодо земель, які є значно більшими за розміром, в порівняні з бажаною для заявниці земельною ділянкою орієнтовною площею лише 2,00 га. Як наслідок, порушуватимуться права та інтереси ширшого кола осіб, що не співвідноситься з правом (інтересом), про захист яких просить заявниця, та відбудеться пряме втручання суду у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування.

Також суд зазначає, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 150 КАС України позов може бути забезпечено забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

Тобто забезпечення позову у наведений спосіб, по-перше, допускається лише шляхом заборони вчинення дій конкретним особам і, по-друге, лише тих дій, що стосуються предмета спору.

Разом з тим обраний заявницею спосіб забезпечення позову фактично передбачає заборону вчиняти певні дії невизначеному колу суб`єктів, що, на думку суду, не відповідає вимогам закону і є недопустимим.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вказаній меті також повинні відповідати й заходи забезпечення позову в адміністративній справі.

Натомість окреслений заявницею предмет майбутнього позову дає достатні підстави вважати, що заявниця просить адміністративний суд вжити заходи забезпечення позову, які виходять за межі публічно-правового спору.

Отже, судом не встановлено існування обставин для забезпечення позову, передбачених у частині другій статті 150 КАС України, а обраний заявницею вид забезпечення позову не узгоджується з приписами статті 151 КАС України.

Відтак у задоволенні заяви про забезпечення позову належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 150, 151, 154, 156, 256, 294 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала в повному обсязі складена та підписана суддею 01.06.2021 о 14:50 год.

Суддя Сало Павло Ігорович