Справа № 400/45/21
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2021-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/45/21

Головуючий в 1 інстанції: Фульга А.П. Дата і місце ухвалення: 15.03.2021р., м. Миколаїв
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити пені дії, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, в якому просила суд:

- визнати протиправними бездіяльність та дії відповідача, що мали прояв у залишенні без розгляду листа від 07.12.2020р., а також заяви про реєстрацію місця проживання та заяви про зняття з реєстрації місця проживання від 07.12.2020р., відмові від здійснення реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з реєстрації попереднього місця проживання за відповідними заявами від 16.12.2020р.;

- зобов`язати Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради надати відповідь на лист від 07.12.2020р.;

- стягнути з Департаменту на користь ОСОБА_1 90000,00 грн. моральної шкоди, завданої їй протиправними діями та бездіяльністю відповідача.

Позов обґрунтовувала тим, що її представник ОСОБА_2 тричі 07.12.2020р., 16.12.2020р. та 30.12.2020р. звертався до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради із заявами про реєстрацію місця проживання з одночасним знаттям з місця реєстрації. Звернення від 07.12.2020р. Департамент, в порушення вимог ст.9 Закону України «Про адміністративні послуги» та п.п.4, 11, 23 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016р. №207, у встановленому законодавством порядку не розглянув та не здійснив реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 одночасно із зняттям з реєстрації попереднього місця проживання, а також не надав вмотивованої відмови у здійсненні реєстрації. В задоволенні звернення від 16.12.2020р. відповідач відмовив з посиланням на невідповідність довіреності від 09.10.2019р., виданої ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , пп.2.1 п.2 глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. №296/5. При цьому, відповідачем не враховано, що довіреність не містить жодних обмежень повноважень представника на вчинення дій від імені ОСОБА_1 . Лише при зверненні втретє 30.12.2020р. позивачем отримано бажаний результат. Своїми діями та бездіяльністю щодо розгляду заяв про реєстрацію місця проживання з одночасним зняттям з місця реєстрації Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради завдав ОСОБА_1 моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 90 000, 00 грн.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, що мали прояв у залишені без розгляду листа від 07.12.2020р., а також заяви про реєстрацію місця проживання та заяви про зняття з реєстрації місця проживання від 07.12.2020р., відмові від здійснення реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з реєстрації попереднього місця проживання за відповідними заявами від 16.12.2020р.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн. та судові витрати в розмірі 452,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення від 15.03.2021р., з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїй скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про неправомірність дій Департаменту по розгляду звернення представника позивача від 07.12.2020р. в порядку Закону України «Про звернення громадян», а не як заяву на одержання адміністративної послуги. Враховуючи, що позивач через свого представника за довіреністю звернулася із листом 07.12.2020р. щодо надання адміністративних послуг, а не із заявою про надання адміністративних послуг, а також враховуючи, що неможливо було встановити ні особу представника, а ні особи довірителя й власника житла, в якому мала намір зареєструвати місце проживання ОСОБА_1 , тому такий лист правомірно зареєстровано відповідачем як звернення громадян в порядку Закону України «Про звернення громадян». У встановлені законодавством строки лист позивача розглянуто Департаментом та надано відповідь із роз`ясненням порядку звернення за одержанням адміністративної послуги.

Також, апелянт посилається на те, що при здійсненні висновку про відповідність вимогам ст.245 ЦК України та ст.40 Закону України «Про нотаріат» довіреності Малецької Н.М. від 09.10.2019р. на ім`я Малецького О.О. судом першої інстанції не надано належної правової оцінки посиланням відповідача на те, що в поданій довіреності міститься перелік юридично допустимих дій повіреного із загальними формулюваннями без чітко визначених юридичних дій, які може вчиняти представник за поданою довіреністю, зокрема, на вчинення дій щодо прав на реєстрацію / зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 . В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції надає оцінку порядку видачі довіреності та ігнорує вимоги чинного законодавства до змісту довіреностей. До того ж, судом не перевірялося чи видавалися довіреності командиром військової частини НОМЕР_1 09.10.2020р. в АДРЕСА_1 на ім`я військовослужбовця ОСОБА_2 .

Посилається апелянт і на те, що суд першої інстанції без достатніх на те правових підстав розглянув справу в письмовому провадженні. Апелянт не одержував відповіді на відзив, яка, як зазначено судом в оскаржуваному рішенні, подана ОСОБА_1 11.02.2021р. Також, судом порушено визначений ст.258 КАС України строк розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Апелянт не погоджується з висновком суду про наявність підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 20000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди та зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази наявності причинного зв`язку між протиправною бездіяльністю Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради та душевними переживаннями ОСОБА_1 . Крім того, не з`ясовано чим підтверджується факт заподіяння моральної шкоди чи фізичних страждань, якими обставинами чи діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого вона при цьому виходить.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 07.12.2020р. ОСОБА_2 направив засобами поштового зв`язку до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради заяву в інтересах ОСОБА_1 про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , з одночасним зняттям її з реєстрації місця проживання.

Зазначену заяву отримано відповідачем 08.12.2020р., що підтверджується копією наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Однак, вказану заяву позивача від 07.12.2020р. зареєстровано Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради як звернення громадян, в порядку Закону України «Про звернення громадян», та листом від 11.01.2021р. повідомлено ОСОБА_2 про результати розгляду звернення з роз`ясненням порядку звернення за одержанням адміністративної послуги.

З матеріалів справи, також, вбачається, що 16.12.2020р. представник ОСОБА_1 за довіреністю від 09.10.2020р. повторно особисто через Центр надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради звернувся із аналогічними заявами від 16.12.2020р. про реєстрацію місця проживання його довірителя з одночасним зняттям її з місця реєстрації за попередньою адресою.

Проте, державним реєстратором Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради було відмовлено у задоволені заяв від 16.12.2020р. Відмова обґрунтована ненаданням заявником необхідних документів, а саме: посвідченої у встановленому законодавством порядку довіреності. Державним реєстратором зазначено, що відповідно до пп. 2.1 п. 2 гл. 4 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. № 296/5, у довіреності від 09.10.2019р. не чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити представнику.

Лише після третього звернення представника позивача 30.12.2020р. ОСОБА_1 була зареєстрована за новим місцем реєстрації з одночасним зняттям її з місця реєстрації за попередньою адресою.

Вважаючи протиправною бездіяльність Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради щодо розгляду заяв від 07.12.2020р. про реєстрацію місця проживання та про зняття з реєстрації місця проживання, а також протиправною відмову відповідача у здійснення реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з реєстрації попереднього місця проживання, надану за відповідними заявами від 16.12.2020р., ОСОБА_1 звернулася з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині вимог щодо визнання протиправними дій Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, що мали прояв у не розгляді заяв про реєстрацію місця проживання та про зняття з реєстрації місця проживання від 07.12.2020р., виходив з того, що відповідачем свавільно було зареєстровано лист від 07.12.2020р. як звернення та розглянуто в порядку Закону України «Про звернення громадян», оскільки у переліку документів надісланих представником позивачки поштою містилась заява про зняття з реєстрації місця проживання від 07.12.2020р. та заява про реєстрацію місця проживання.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон №1382-IV) вільний вибір місця проживання чи перебування - це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; реєстрація це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Відповідно до ст.7 Закону №1382-IV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, серед іншого, на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації.

Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону.

Згідно абз. 1 ч. 4 ст. 9 Закону №5203-VI письмова заява може бути подана суб`єкту надання адміністративної послуги особисто суб`єктом звернення або його представником (законним представником), надіслана поштою, а в разі надання адміністративних послуг в електронній формі - з використанням Єдиного державного вебпорталу електронних послуг, у тому числі через інтегровані з ним інформаційні системи державних органів та органів місцевого самоврядування.

Статтею 9-1 Закону №1382-IV встановлено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку.

Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207 затверджено Правила реєстрації місця проживання (далі - Правила №207), пунктом 27 яких визначено, що працівник органу реєстрації: перевіряє належність документа, до якого вносяться відомості про місце проживання, особі, що його подала, його дійсність, правильність заповнення заяви про зняття з реєстрації місця проживання та наявність документів, необхідних для зняття з реєстрації місця проживання, про що зазначений працівник робить відповідний запис у цій заяві; приймає рішення про зняття з реєстрації або про відмову у знятті з реєстрації місця проживання особи; вносить відомості про зняття з реєстрації місця проживання у документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; оформляє і видає довідку про зняття з реєстрації місця проживання, форма якої наведена в додатку 16, дітям, які не досягли 16 років, та громадянам, які мають паспорт громадянина України у формі картки, а також вилучає раніше видану довідку про реєстрацію місця проживання для подальшого знищення; повертає особі або її представнику документ, до якого внесені відомості про зняття з реєстрації місця проживання, довідку про зняття з реєстрації місця проживання, а також документи, які подавалися.

Пунктом 11 Правил №207 передбачено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо особа не подала необхідних документів або інформації; у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними; звернулася особа, яка не досягла 14 років.

З вказаних норм слідує, що чинним законодавством особі надано право надіслати заяву про надання адміністративної послуги суб`єкту надання відповідної послуги засобами поштового зв`язку, що мало місце у спірних правовідносинах.

Крім того, відповідна заява може бути подана особисто суб`єктом звернення або його представником.

При цьому, рішення про реєстрацію або про відмову у знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи.

Апелянтом не заперечується, що 08.12.2020р. (дату надходження заяви ОСОБА_1 ) Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради не розглянуто заяв позивача від 07.12.2020р. та не прийнято за результатами такого розгляду жодного з рішень, передбачених Законом №1382-IV та Правилами №207.

Заперечуючи проти позову та в обґрунтування вимог апеляційної скарги Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради посилається на те, що позивач через свого представника за довіреністю звернулася із листом 07.12.2020р. щодо надання адміністративних послуг, а не із заявою про надання адміністративних послуг, тому такий лист правомірно зареєстровано відповідачем як звернення громадян, в порядку Закону України «Про звернення громадян», та у встановлені законодавством строки надано відповідь із роз`ясненням порядку звернення за одержанням адміністративної послуги.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість таких доводів відповідача, оскільки матеріалами справи підтверджено, що у переліку документів надісланих 07.12.2020р. представником позивача поштою містилась заява про зняття з реєстрації місця проживання від 07.12.2020 року та заява про реєстрацію місця проживання від 07.12.2020р.

Лист від 07.12.2020р., який зареєстровано Департаментом як звернення в порядку Закону України «Про звернення громадян», є лише супровідним листом, яким представником ОСОБА_1 надіслано суб`єкту надання адміністративних послуг заяви за формою згідно додатків 6 та 11 до Правил №207.

Варто зазначити, що апелянт не заперечує, що у надісланому на адресу Департаменту листі від 07.12.2020р. містилися як заява про реєстрацію місця проживання, так і заява про зняття з реєстрації місця проживання.

Не надає апелянт і акту, складеного посадовими особами Департаменту, яким би засвідчувалося відсутність додатків до листа від 07.12.2020р., надісланого представником ОСОБА_1 .

На підставі викладеного колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про протиправну бездіяльність Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради щодо не розгляду у встановленому порядку заяв ОСОБА_1 від 07.12.2020р.

Колегія суддів не надає правову оцінку посиланням апелянта на те, що із заяв позивача неможливо було встановити ні особу представника, а ні особи довірителя й власника житла, в якому мала намір зареєструвати місце проживання ОСОБА_1 , оскільки вказана обставина, у відповідності до ст. 9-1 Закону №1382-IV та п.11 Порядку №207, могла б бути підставою для прийняття рішення про відмову в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання.

Як вже зазначалося колегією суддів, підставою для відмови ОСОБА_1 в задоволенні заяв від 16.12.2020р. про реєстрацію місця проживання та про зняття з реєстрації місця проживання Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради зазначив неподання особою передбачених Законом документів або інформації.

Зокрема, відповідач зазначив про ненадання заявником посвідченої у встановленому законодавством порядку довіреності. Що ж до наданої позивачем довіреності на ім`я ОСОБА_2 , посвідченої 09.10.2019р. командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_3 в с.Дачне Мар`їнського району Донецької області, то державний реєстратор відповідача визнав її такою, що оформлена з порушенням пп. 2.1 п. 2 гл. 4 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. № 296/5, так як в ній не чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити представнику.

Суд першої інстанції визнав необґрунтованою таку відмову відповідача, зазначивши, що надана відповідачу ОСОБА_2 , як представником, довіреність від 09.10.2019р. уповноважує його на представництво інтересів ОСОБА_1 в усіх установах, підприємствах, організаціях будь-якої організаційно-правової форми та форми власності з усіма правами, якими наділена фізична особа, позивач, відповідач, третя особа, стягувач, заявник, запитувач, скаржник, з правом подавати та отримувати будь-які документи, розписуватись на будь-яких документах необхідних для виконання цієї довіреності, а також з правом вчиняти будь-які інші дії в рамках чинного законодавства України з питань які випливають із її законних інтересів та/чи прав і свобод.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 9-1 Закону №1382-IV та пунктом 11 Порядку №207 однією з підстав для відмови органу реєстрації в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, визначено неподання особою необхідних документів або інформації.

Державним реєстратором Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради не прийнято до уваги надану ОСОБА_2 довіреність від 09.10.2019р. в якості належного документу, який підтверджує його повноваження на звернення до суб`єкта надання адміністративних послуг від імені ОСОБА_1 , як таку, що оформлена з порушенням вимог пп. 2.1 п. 2 гл. 4 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. № 296/5.

Так, пп. 2.1 п. 2 гл. 4 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. №296/5, передбачено, що у довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити представнику. Дії, які належить вчинити представнику, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Як вбачається із змісту довіреності від 09.10.2019р., ОСОБА_1 (довіритель) уповноважила Малецького Олександра Олександровича (довірена особа) бути її представником в усіх установах, підприємствах, організаціях будь-якої організаційно- правової форми та форми власності, їх галузевої належності, незалежно від їх відомчого підпорядкування, перед усіма фізичними і юридичними особами, в тому числі але не обмежуючись: усіх, без винятку центрах надання адміністративних послуг, органах місцевого самоврядування та державних органах, їх структурних підрозділах, установах державних чи комерційних банків, усіх, без винятку судах судової системи та її ланок, органах Державної казначейської служби України, органах юстиції, органах державної виконавчої служби, приватних виконавців, усіх, без винятку органах Пенсійного фонду України, з усіма правами, якими наділена фізична особа, позивач, відповідач, третя особа, стягувач, заявник, запитувач, скаржник, з правом подавати та отримувати будь-які документи, розписуватись на будь-яких документах необхідних для виконання цієї довіреності, а також з правом вчиняти будь-які інші дії в рамках чинного законодавства України з питань які випливають із її законних інтересів та/чи прав і свобод.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказана довіреність містить вичерпний та конкретний перелік повноважень представника, а доводи відповідача щодо протилежного стали формальною підставою для відмови в задоволенні заяв від 16.12.2020р., враховуючи, що довіреність не містить жодних обмежень повноважень представника.

Що ж до посилань апелянта на те, що судом не перевірялося чи видавалися довіреності командиром військової частини НОМЕР_1 09.10.2020р. в селі Дачне Мар`їнського району Донецької області на ім`я військовослужбовця ОСОБА_2 , то колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки факт дійсності вказаної довіреності не ставився під сумнів Департаментом під час прийняття рішень про відмову в задоволенні заяв позивача від 16.12.2020р. про реєстрацію місця проживання та про зняття з реєстрації місця проживання.

Більше того, при надісланні ОСОБА_2 відповіді на його заяви від 07.12.2020р. в порядку Закону України «Про звернення громадян» Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради не ставив під сумнів повноваження ОСОБА_2 , тоді як ним подавалася відповідачу ця ж довіреність від 09.10.2020р.

Зазначене, на думку колегії суддів, свідчить про непослідовність висновків Департаменту, що є недопустимим для суб`єкта владних повноважень.

Надаючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 20000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями (бездіяльністю) та рішеннями відповідача, колегія суддів виходить з наступного.

В силу статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з положеннями статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1167 Цивільного кодексу моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У відповідності до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За приписами пункту 5 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

ОСОБА_1 у позовній заяві зазначала, що їй спричинена моральна шкода, яку вона обґрунтовує тим, що вона мала сподівання на швидке отримання відповіді, натомість невиправдане зволікання викликало у неї глибоке розчарування, яке переросло в розпач та відчуття несправедливості. Також вказувала, що запитувана інформація була необхідна для подальшого використання, а її неотримання вимагало додаткових зусиль, зміни звичного укладу життя, що призвело до зайвої роздратованості та мало негативний вплив на її сім`ю.

В контексті зазначеного колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на приписи статті 6 КАС України, за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною утверджувати та забезпечувати її права.

Вимога ефективності судового захисту переплітається з міжнародними зобов`язаннями України.

Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява №40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Таким чином, відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнала психологічних страждань та розчарувань, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Виходячи з встановлених обставин справи у їх сукупності, колегія суддів вважає доведеними твердження позивача, що протиправними діями та бездіяльністю Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради заподіяно їй моральні страждання, які полягали насамперед у порушенні звичного способу життя, необхідністю докладати додаткових зусиль для оскарження дій та бездіяльності суб`єкта надання адміністративних послуг в судовому порядку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що стягнення на користь позивача 20 000, 00 грн. моральної шкоди є співрозмірним та відповідає вимогам розумності та справедливості.

В обґрунтування порушення судом першої інстанції норм процесуального права Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради зазначає про те, що судом розглянуто справу в порядку письмового провадження за відсутності передбачених на це КАС України підстав.

В рішенні від 15.03.2021р. судом зазначено, що справу розглянуто в порядку письмового провадження на підставі ч.9 ст.205 КАС України.

Так, відповідно до ч.9 ст.205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою від 11.01.2021р. судом відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 09.02.2021р.

Копію вказаної ухвали Департаментом отримано 19.01.2021р., що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, що спростовує доводи апелянта про те, що у судове засідання на 09.02.2021р. представник відповідача не викликався.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді-доповідача у справі 09.02.2021р. розгляд адміністративної справи не відбувся, про що 08.02.2021р. секретарем судового засідання телефонограмою повідомлено сторін у справі. Також, повідомлено, що судове засідання відбудеться 18.02.2021р. о 10:00 год.

11.02.2021р. до суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без її участі та участі її представника в порядку письмового провадження.

В матеріалах справи відсутні відомості про явку належним чином повідомленого представника відповідача в судове засідання, призначене на 18.02.2021р. Доказів щодо протилежного апелянт не надає.

А відтак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правомірно, на підставі ч.9 ст.205 КАС України, дійшов висновку про можливість розгляду справи у письмовому провадженні.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради не одержував відповіді ОСОБА_1 на відзив від 11.02.2021р., оскільки положення ст.ст.162, 163 КАС України встановлюють обов`язок сторін надати суду документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи, однак не зобов`язують суд здійснити перевірку щодо їх отримання останніми.

Порушення судом першої інстанції визначеного ст.258 КАС України строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не визначено частиною 3 статті 317 КАС України в якості підстави, що є обов`язковою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради є не суттєвими, правильності висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги відповідача та скасування рішення суду першої інстанції від 15.03.2021р. колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи, що дана справа, у відповідності до п.6 ч.6 ст.12 КАС України, належить до категорії незначної складності та розглядалася судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, тому рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради залишити без задоволення, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення виготовлений 31 травня 2021 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук