Справа № 280/6308/19
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2021 року Справа № 280/6308/19 ПР/280/21/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді: Семененко М.О., за участю секретаря судового засідання: Стовбур А.Ю., розглянувши в порядку статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративну справу за позовною заявою

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м.Запоріжжя, пр.Соборний, буд.158-б; )

про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ), подана представником ОСОБА_2 , до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач, Управління), в якій позивач просить суд:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не поновлення пенсії позивачу;

2) визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії позивачу, викладене в рішенні відповідача від 22.10.2019;

3) зобов`язати відповідача - вчинити певні дії - провести поновлення виплати пенсії позивачу з 07.10.2009 відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що з метою реалізації права на поновлення пенсії представник позивача звернувся до відповідача в інтересах позивача із заявою про добровільне виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.08.2019 у справі №280/3387/19, яким зобов`язано Управління повторно розглянути заяву позивача про призначення (перерахунок) пенсії з урахуванням висновків суду. Проте відповідач прийняв рішення про відмову у поновленні пенсії, оскільки вважає, що звернення із заявою про поновлення пенсії має здійснюватися особисто. Позивач вважає відмову з таких підстав протиправною. Просив позов задовольнити.

Разом з позовною заявою позивач подав клопотання про поновлення строку звернення до суду з даним позовом. В обґрунтування клопотання ОСОБА_1 вказала, що є громадянкою України, ІНФОРМАЦІЯ_1 виїхала до Ізраїлю на постійне місце проживання. Просила врахувати, що з 2001 року вона не отримує пенсії в Україні. Водночас право на поновлення виплати пенсії виникло у неї починаючи з 07.10.2009, відколи Конституційний Суд України визнав дискримінаційними норми закону, які забороняли виплату пенсій особам, які виїхали за кордон на місце постійного проживання. Крім того, зазначила, що про порушення своїх прав вона фактично дізналась лише 25.09.2018 на прийомі в адвоката в Їзраїлі, який роз`яснив їй, що вона має право на отримання пенсії в Україні. Після цього було оформлено довіреність на представництво її інтересів в Україні, а представник позивача звернувся до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії.

Ухвалою суду від 23.12.2019 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи відповідно до статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Ухвалою суду від 23.12.2019 витребувано від Управління копії матеріалів пенсійної справи позивача.

На виконання вимог ухвали суду від 13.12.2019 про витребування доказів Управління надало копію пенсійної справи позивача (вх.№390 від 03.01.2020).

08.01.2020 відповідач подав відзив на адміністративний позов (вх.№698), в якому зазначив, що позивач при зверненні до Пенсійного фонду місцем своєї реєстрації/проживання вказав державу Ізраїль. Зазначив, що під час перебування особи за кордоном пенсія виплачується у разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, проте міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалося. З огляду на відсутність у позивача реєстрації на території України, підстави для поновлення виплати пенсії немає. Крім того, послався на відсутність підстав для виплати компенсації втрати частини доходів, оскільки вказана виплата здійснюється за наявності нарахованих за минулий час та не виплачених сум пенсії. Також звернув увагу, на те, що у позивача відсутнє право поновлення виплати пенсії з 07.10.2009 з огляду на пропуск строку звернення до суду.

Ухвалою суду від 22.01.2020 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до адміністративного суду з позовними вимогами про зобов`язання Управління поновити виплату пенсії за віком починаючи з 07.10.2009, залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог про зобов`язання Управління провести поновлення та виплату пенсії за віком за період з 07.10.2009 до 11.06.2019 включно з проведенням індексації та компенсацією втрати частини доходів.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 22.01.2020 у даній справі, яке набрало законної сили 18.08.2020, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано Рішення відділу з питань призначення та перерахунків пенсій №14 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №5 від 22.10.2019 про відмову в поновленні пенсії за віком. Зобов`язано Управління провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 12.06.2019. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління судові витрати зі сплати судового збору у сумі 768,40 грн.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23.11.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено. Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 22.01.2020 в адміністративній справі №280/6308/19 скасовано, справу №280/6308/19 направлено для продовження розгляду до Запорізького окружного адміністративного суду в частині позовних вимог ОСОБА_1 за період з 07.10.2009 по 11.06.2019.

Ухвалою суду від 11.05.2021 прийнято до провадження для продовження розгляду адміністративну справу №280/6308/19 (Провадження №ПР/280/21/21) в частині позовних вимог ОСОБА_1 за період з 07.10.2009 по 11.06.2019. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

На підставі матеріалів справи судом встановлено такі обставини.

З 25.12.1995 ОСОБА_1 призначено пенсію за віком, однак у зв`язку з виїздом за кордон на постійне місце проживання до Ізраїлю, виплату пенсії позивачу у 2001 році припинено на підставі статей 49, 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закону №1058-IV).

Як зазначалось вище, рішенням суду від 22.01.2020 у даній справі, яке набрало законної сили 18.08.2020, позовну заяву ОСОБА_1 до Управління про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Вказаним рішенням суду встановлено таке.

ОСОБА_1 є громадянкою України, місцем проживання якої є держава Ізраїль.

09.11.2018 позивач через представника звернувся (засобами поштового зв`язку) до Токмацького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про поновлення пенсії за віком від 25.09.2018.

Токмацьке приміське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області листом від 27.03.2019 №1723/02 повідомило позивача про те, що прийнято рішення про відмову їй у поновленні виплати пенсії за віком у зв`язку з відсутністю фактичного місця проживання на території України.

Не погодившись з відмовою у поновленні виплати пенсії позивач через представника звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з відповідним позовом.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19.08.2019 у справі №280/3387/19, яке набрало законної сили 19.09.2019, визнано протиправною бездіяльність Токмацького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 від 25.09.2018 по суті у зв`язку із відсутністю реєстрації ОСОБА_1 на території України. Зобов`язано Токмацьке об`єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25.09.2018 про призначення/перерахунок пенсії з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині даного рішення.

В мотивувальній частині рішення суд дійшов висновку про те, що позивач за своєю трудовою діяльністю отримав право на призначення пенсії за віком в Україні, а тому має право на пенсію, виплату якої було припинено.

Суд вказав про безпідставність відмови Управління у розгляді заяви ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю реєстрації заявниці на території України.

Однак, враховуючи те, що відповідачем під час прийняття оскаржуваної відмови не досліджувалось питання достатності інших поданих позивачем документів, необхідних для призначення пенсії, та їх відповідність законодавству, з урахуванням дискреційних повноважень органу Пенсійного фонду, суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 25.09.2018 про призначення пенсії з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

На виконання вищевказаного рішення суду представник позивача звернувся до Управління в інтересах позивача із заявою, в якій просив добровільно виконати рішення суду, а саме повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25.09.2018 про призначення/перерахунок пенсії з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення.

Листом від 01.11.2019 №1975/10 Управління повідомило позивача про те, що на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.08.2019 у справі №280/3387/19 Управлінням повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 від 25.09.2018 та прийнято рішення від 22.10.2019 №5 про відмову в поновленні пенсії.

За змістом Рішення відділу з питань призначення та перерахунків пенсій №14 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №5 від 22.10.2019 позивачу відмовлено в поновленні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю особистого звернення в проведенні перерахунку, поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 .

Не погодившись з рішенням Управління про відмову в поновленні пенсії за віком, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до положень статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 у рішенні суду від 22.01.2020 у даній справі, суд дійшов висновку про протиправність рішення відповідача №5 від 22.10.2019 про відмову в поновленні пенсії за віком та наявність у позивача права на поновлення виплати пенсії.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам позивача про зобов`язання Управління провести поновлення та виплату пенсії за віком за період з 07.10.2009 по 11.06.2019 з проведенням індексації та компенсацією втрати частини доходів, суд виходить з такого.

Статтею 1 Закону №1058-ІV встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону №1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 51 Закону №1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в пункті 3.3. цього Рішення, оспорюваними нормами Закону №1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні ЄСПЛ від 07.11.2013 у справі «Пічкур проти України» (заява №10441/06, пункти 41-43, 52) Суд акцентував увагу на тому, що: якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства; хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 […]; сторони провадження не оскаржували того, що якби заявник продовжив проживати на території України, він і надалі б отримував пенсію; із цього випливає, що інтереси заявника належать до сфери застосування статті 1 Першого протоколу та права на майно, яке вона гарантує; Судом встановлено, що Уряд не надав ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном; ані рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань.

У пункті 53 цього рішення також наголошено, що Суд неодноразово повторював, що Конвенція є живим інструментом, який повинен тлумачитися «з огляду на умови сьогодення» (див. рішення ЄСПЛ від 25.04.1978 у справі «Тайрер проти Сполученого Королівства» (Tyrer v. the United Kingdom), пункт 31, Series A №26), а підвищення мобільності населення, більш високі рівні міжнародного співробітництва та інтеграції, а також розвиток банківського обслуговування та інформаційних технологій більше не виправдовують здебільшого технічних обмежень щодо осіб, які отримують соціальні виплати, проживаючи за кордоном, що могли вважатися розумними на початку 1950-х років.

У рішенні ЄСПЛ від 20.01.2012 у справі «Рисовський проти України» Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (пункт 70 цього рішення).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 46 Закону №1058-ІV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Згідно із частиною 2 статті 49 Закону №1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому статтею 46 цього Закону.

Отже, відповідно до застосованих судом правових норм право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом. З 07.10.2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону №1058-ІV. Із цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Наведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 20.05.2020 у справі №815/1226/18 .

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду сформулювала наступні правові висновки.

Пенсія за віком призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу та розміру заробітної плати, яку вона отримувала, та відповідно до відрахувань до спеціального фонду.

При цьому, пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни.

У свою чергу, спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону №1058-IV, визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Аналіз зазначених положень статті 46 Закону №1058-IV свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.

Відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення від 07.10.2009 №25-рп/2009 Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України (254к/96-ВР) положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

З метою забезпечення правової визначеності Конституційний Суд України у своєму рішенні звернув увагу Верховної Ради України на необхідність внесення відповідних змін до законодавства, які до цього часу не були внесені.

Водночас відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.

Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист.

Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачці після 07.10.2009 свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права пенсіонера на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 року у справі №25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.

З урахуванням вищенаведених правових висновків Великої Палати Верховного Суду, суд констатує наявність у ОСОБА_1 права на поновлення пенсії за віком з 07.10.2009.

За таких обставин, з метою захисту порушених прав позивача наявні підстави для зобов`язання відповідача провести поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 з 07.10.2009 та здійснити виплату пенсії за період з 07.10.2019 по 11.06.2019.

Разом з тим, відсутні підстави для задоволення вимог позивача щодо зобов`язання відповідача здійснити йому поновлення виплати пенсії з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, з огляду на таке.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-XII визначаються правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

За змістом статті 1 вказаного Закону визначається, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до частини 2 статті 42 Закону №1058-ІV для забезпечення індексації пенсії щороку проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.

Абзацом 2 частини 2 статті 46 Закону №1058-ІV визначено, що компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Так, згідно з вимогами статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Отже, з аналізу зазначених норм можна дійти висновку, що вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити поновлення виплати пенсії з проведенням індексації та компенсацією втрати частини доходів є передчасними, оскільки поновлення та перерахунок пенсії за період з 07.10.2019 по 11.06.2019 наразі не проведені, та відсутні підстави вважати, що при здійсненні перерахунку та виплати пенсії позивачу така пенсія не буде проіндексована, а також не буде виплачена компенсація втрати частини доходів.

Таким чином, задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам.

Згідно з частиною 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що позовні вимоги про зобов`язання Управління провести поновлення та виплату пенсії за віком за період з 07.10.2009 по11.06.2019 з проведенням індексації та компенсацією втрати частини доходів, є частково обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення адміністративного позову у вказаній частині.

Оскільки у рішенні суду від 22.01.2020 питання про розподіл судових витрат вирішено, то підстави для повторного вирішення вказаного питання відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 72, 77, 241, 243-246, 255, 263 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області в частині позовних вимог про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області провести поновлення та виплату пенсії за віком за період з 07.10.2009 по 11.06.2019 з проведенням індексації та компенсацією втрати частини доходів - задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області провести з 07 жовтня 2009 року поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 та здійснити виплату пенсії за віком за період з 07 жовтня 2009 року по 11 червня 2019 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснються.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, місцезнаходження: 69057, м.Запоріжжя, пр.Соборний, буд.158-Б; .

Повне судове рішення складено 28.05.2021.

Суддя М.О. Семененко