Справа № 240/2390/21
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2021 року м. Житомир справа № 240/2390/21

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (в особі ліквідаційної комісії) про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви просить:

- визнати неправомірною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Житомирській області ( в особі ліквідаційної комісії) щодо не виплати всіх сум винагороди у розмірі 105570,03 грн належних йому у день звільнення 27.12.2019;

- зобов`язати Головне територіальне управління юстиції у Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати винагороди за період з 27.12.2019 по дату виплати 26.11.2020.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що станом на день прийняття наказу про звільнення з посади начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати винагороди за заявами від 19.12.2019 у виконавчих провадженнях №№59121535, 59128544, 51583664, 549532237,60449088, 60522060, 59436478 та довідки щодо розподілу винагороди по виконавчому провадженню №50220430, право на яку підтверджено рішенням суду від 03.09.2020 у справі №240/11287/20.

Наголошує, що така виплата відповідачем здійснена на виконання рішення суду 26.11.2020, тобто із затримкою, у зв`язку із чим вважає, що має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, як того вимагає ст.117 Кодексу законів про працю України, що у свою чергу слугувало підставою для звернення позивача до суду із даним позовом за захистом своїх соціальних прав.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 03.03.2021 відкрите провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

30.03.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву №9.2/16/2021/137/63 від 25.03.2021, в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову. Вказує, що позивача було звільнено на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України, припинення трудового договору у зв`язку з переведенням працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію, відповідно до листа Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 24.12.2019 №1/19/1.1-17/2019/8 та при звільненні позивачу проведено остаточний розрахунок та виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки та щорічної додаткової оплачуваної відпустки.

При цьому відмічає, що винагорода державному виконавцю є одноразовою виплатою, яка здійснюється окремо по кожному окремому виконавчому документу, що був фактично виконаний державним виконавцем, тобто, є одноразовою виплатою, яка не входить до структури заробітної плати державного службовця та здійснюється в межах і за рахунок надходжень спеціального фонду державного бюджету, а у разі відсутності коштів у спеціальному фонді така винагорода не виплачується.

Представник відповідача вважає заявлені позовні вимоги безпідставними, оскільки Головним територіальним управлінням юстиції на момент звільнення позивача здійснено остаточний розрахунок заробітної плати з виплатою грошової компенсації за щорічну основну оплачувану відпустку відповідно до приведеного стажу державної служби, вимоги ст.ст. 47, 116 Кодексу виконано в повному обсязі відповідно до норм чинного законодавства.

Оцінивши за правилами ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що наказом № 2269 від 24.12.2019 ОСОБА_1 , з 27.12.2019 звільнено із посади начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області за переведенням для подальшої роботи в Центрально-Західному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м.Хмельницький). Вказаним наказом зобов`язано начальника Управління фінансово та матеріально -технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції у Житомирській області провести з позивачем остаточний розрахунок з виплатою грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки.

При звільненні позивач не отримав винагороду державного виконавця за заявами від 19.12.2019, що у свою чергу слугувало підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 03.09.2020 у справі № 240/11287/20, яке набрало законної сили 03.10.2020, визнано протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Житомирській області щодо невидачі наказу та невиплати ОСОБА_1 винагороди за заявами від 19.12.2019 у виконавчих провадженнях №№ 59121535, 59128544, 51583664, 54953237, 60449088, 60522060, 59436478 та довідки щодо розподілу винагороди по виконавчому провадженню № 50220430 та зобов`язати Головне територіальне управління юстиції у Житомирській області видати наказ та виплатити ОСОБА_1 таку винагороду в розмірі 105570,03 грн.

На виконання рішення суду 26.11.2020 Головним територіальним управління юстиції у Житомирській області проведено нарахування та здійснено виплату винагороди державному виконавцю у розмірі 84983,87 грн.

Позивач вважає порушеними свої права на отриманні усіх передбачених законодавством виплат при звільненні, а тому звернувся до суду із даним позовом.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні визначено ст. 117 КЗпП України, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» (далі - Пленум) звернуто увагу судів на необхідність вжиття заходів до належного виконання вимог закону при розгляді справ про оплату праці, маючи на увазі, що судовий захист є важливою гарантією конституційного права громадянина заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно з пунктом 20 Пленуму установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 КЗпП України.

Так, у статті 116 КЗпП України йдеться про те, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Водночас, статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відтак, вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні, в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи встановлено, що відповідачем при звільненні позивача із посади начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області за переведенням для подальшої роботи в Центрально-Західному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м.Хмельницький) не виплачена останньому винагорода за його заявами від 19.12.2019.

Таку виплату здійснено відповідачем на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 03.09.2020 у справі №240/11287/20 - 26.11.2020.

Отже, зважаючи на те, що відповідач не провів з позивачем при звільненні своєчасний остаточний розрахунок, останній має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" №100 від 08.02.1995 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

У матеріалах справи міститься банківська виписка по картковому рахунку позивача зі змісту якої вбачається, що позивачу нараховано та виплачено винагороду у розмірі 84983,87 грн - 26.11.2020.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що право позивача на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні підлягає захисту за період з 28.12.2019 (наступного дня після звільнення позивача) до дня повної виплати винагороди, тобто до 26.11.2020 (включно).

Отже, відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Окрім цього, суд ураховує правову позицію Європейського Суду з прав людини у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань (недофінансування) для уникнення відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію чи прийняли закон, то така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Отже, на користь позивача слід стягнути відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні.

Обчислення середньої заробітної плати, зокрема, у випадку вимушеного прогулу визначений Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100).

Відповідно до п. 2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення частково.

Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 242-246, 256 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) до Головного територіального управління юстиції у Житомирській області ( в особі ліквідаційної комісії) (майдан Соборний, 1, м.Житомир,10014. РНОКПП/) про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток, - задовольнити частково.

Визнати неправомірною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Житомирській області ( в особі ліквідаційної комісії) щодо невиплати ОСОБА_1 всіх сум винагороди у розмірі 105570,03 грн, належних йому у день звільнення 27.12.2019.

Зобов`язати Головне територіальне управління юстиції у Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати винагороди за період з 28.12.2019 по дату виплати 26.11.2020 включно.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфіменко

Повний текст рішення складено: 28.05.2021.