Справа № 440/69/20
Суддя: С.С. Бойко
Дата ухвалення: 2021-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року м. ПолтаваСправа № 440/69/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Бойка С.С., розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

03 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про визнання протиправними дій щодо нарахування та виплати за період з 04.12.2018 по 30.06.2019 суддівської винагороди із застосуванням розміру посадового окладу 15 прожиткових мінімумів та зобов`язання провести нарахування та виплату суддівської винагороди на підставі рішення Конституційного суду України від 04.12.2018 №11-р/20018.

В обґрунтування позовних вимог позивач звертає увагу на висновки, зроблені Конституційним Судом України у рішенні від 4 грудня 2018 року №11-р/2018, а також на те, що положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VIII (далі - "Закон України від 06.12.2016 року №1774-VIII"), що застосовуються відповідачем до правовідносин з визначення розміру суддівської винагороди, є дискримінаційними та не відповідають принципам правової визначеності, якості закону та пропорційності.

Так, ОСОБА_1 вказує, що рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 року №11-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року №2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII. Згідно цього рішення вказане положення належить застосовувати у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

Позивач вважає, що відповідно до зазначеного рішення Конституційного Суду України кожен суддя, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, починаючи з 04.12.2018 року мав право на отримання суддівської винагороди на основі посадового окладу в розмірі 15 мінімальних заробітних плат. Разом з тим, відповідач нараховує суддівську винагороду на підставі розміру прожиткового мінімуму, керуючись Законом України від 06.12.2016 №1774-VIII. Позивач вважає такі дії ТУ ДСА України в Полтавській області дискримінаційними, оскільки і судді, які пройшли кваліфікаційне оцінювання, і судді, які його не пройшли з незалежних від них причин, однаково здійснюють правосуддя та володіють однаковим обсягом прав та обов`язків судді, отримуючи водночас різні розміри суддівської винагороди.

Ухвалою суду від 08.01.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

31.01.2020 відповідачем до суду подано відзив на позову у якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що відповідно до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати працівників та інших виплат, а Конституційний Суд України не приймав рішень про визнання вказаного Закону таким, що не відповідає Конституції України в частині застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб як розрахункової величини для визначення посадових окладів. Також ТУ ДСА в Полтавській області звертає увагу на те, що оскільки положення Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII є чинними, то ані в Законах України про Державний бюджет України на 2018, 2019 роки, ані у відповідних кошторисах не передбачено призначень для обрахування суддівської винагороди, обчисленої на підставі розміру мінімальної заробітної плати.

Відтак, ТУ ДСА в Полтавській області вважає, що діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Позивач у судове засідання не з`явився, просив розгляд справи провести без його участі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився.

Керуючись частиною 9 статті 205 КАС України суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Судом встановлено, що указом Президента України "Про переведення суддів" №342/97 від 18.04.1997 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Крюківського районного суду м. Кременчука строком на 5 років. Постановою Верховної Ради України №57-ІV від 04.07.2002 ОСОБА_1 безстроково обрано на посаду судді Крюківського районного суду м. Кременчука.

Указом Президентка України від 30.09.2004 №1157/2004 ОСОБА_1 призначено головою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області.

Матеріалами справи підтверджено, що за період з 01.12.2018 по 30.06.2019 ОСОБА_1 суддівська винагорода нарахована, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад виходячи з 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та з урахуванням встановлених надбавок.

Не погоджуючись з вказаними діями відповідача позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним позовним вимогам, суд виходить з наступного.

Положеннями частини другої статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (стаття 130 Конституції України).

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частинами першою, другою статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII від 02.06.2016 року визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частина третя цієї ж статті встановлює базові розміри посадового окладу суддів судів різних інстанцій, розрахунковою величиною яких є прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Пунктом 22 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року (положення якого діяли на час існування спірних правовідносин до моменту виключення цього пункту Законом України від 16 жовтня 2019 року №193-IX) було передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом (тобто Законом від 2 червня 2016 року), мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Пункт 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 (положення якого діяли на час існування спірних правовідносин до моменту виключення цього пункту Законом України від 16.10.2019 №193-IX) передбачав, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Згідно з частиною першою статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року №2453-VI (в редакції Закону "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року №192-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною третьою цієї ж статті передбачено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Однак, 04.12.2018 Конституційний Суд України прийняв рішення №11-р/2018, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 №192-VIII. Це положення належить застосовувати у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

Вказаним рішенням Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року №2453-VI (у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року №192-VIII). Частина третя статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року до визнання її неконституційною встановлювала розмір посадового окладу судді місцевого суду - 10 мінімальних заробітних плат. Ця норма застосовувалася для визначення розміру посадового окладу тих суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, як це було передбачено положеннями пункту 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016.

Визнаючи неконституційним положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 Конституційний Суд України зауважив, що законодавець неодноразово вносив зміни до вказаного закону щодо розміру посадового окладу, в результаті яких оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат. Такі зміни суд визнав посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

У рішенні від 04.12.2018 №11-р/2018 Конституційний Суд України вказав на звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів через зменшення гарантованого розміру винагороди судді у спеціальному законі, тобто у зв`язку зі зміною абсолютної величини такої винагороди.

Разом з тим, 06.12.2016 був прийнятий Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774-VIII, що набрав чинності 1 січня 2017 року.

Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Тобто цим Законом запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум.

Отже, з прийняттям Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, а розрахункова величина.

Згідно пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Таким чином, враховуючи викладене, суд відхиляє доводи позивача про те, що з набранням законної сили рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-р/2018 винагорода судді повинна розраховуватися на основі мінімальних заробітних плат, і погоджується з доводами відповідача про необхідність застосування у такому випадку як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року.

До того ж, необхідно зазначити, що на час існування спірних правовідносин (з грудня 2018 року до червня 2019 року включно), пункт 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 щодо порядку визначення суддівської винагороди для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, був чинним, а тому ТУ ДСА України в Полтавській області правомірно керувалося його положеннями.

Відтак, у суду відсутні підстави вважати дії відповідача протиправними щодо нарахування та виплати за період з 04.12.2018 по 30.06.2019 суддівської винагороди із застосуванням розміру посадового окладу - 15 прожиткових мінімумів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.03.2019 у зразковій справі №200/9195/19-а.

Стосовно доводів позивача про те, що диференціація у визначенні розміру суддівської винагороди залежно від факту проходження суддею кваліфікаційного оцінювання має дискримінаційний характер, суд зазначає таке.

Згідно з практикою ЄСПЛ дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі "Вілліс проти Сполученого Королівства" від 11 червня 2002 року, заява №36042/97).

Відмінність у ставленні також є дискримінаційною, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення у справі "Ван Раалте проти Нідерландів" від 21 лютого 1997 року, заява №20060/92; рішення ЄСПЛ у справі "Пічкур проти України" від 7 листопада 2013 року, заява №10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. В іншому разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (рішення Конституційного Суду України від 07.07.2004 №14-рп/2004).

Наявність правомірної, об`єктивно обґрунтованої мети, способи досягнення якої є належними та необхідними, також виключає дискримінацію, що випливає з визначень прямої та непрямої дискримінації, наданих у Законі України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні".

Мета встановлення відмінностей у порядку визначення суддівської винагороди також є істотною, оскільки Закон України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02.06.2016 №1401-VIII і Закон України "Про судоустрій і статус суддів України" від 02.06.2016 №1402-VIII стали основою інституційної реформи судової влади в Україні, закріпили оновлені засади правового статусу судді, в тому числі щодо порядку зайняття посад і підтвердження здатності здійснення правосуддя у відповідних судах. Як зазначено у Пояснювальній записці до проекту Закону України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", внесені ним зміни були необхідними в першу чергу для утвердження незалежності судової влади, зокрема шляхом її деполітизації, для посилення відповідальності судової влади перед суспільством, а також для запровадження належних конституційних засад кадрового оновлення суддівського корпусу. Метою цих заходів є практична реалізація принципу верховенства права і забезпечення кожному права на справедливий судовий розгляд справи незалежним і безстороннім судом.

Венеціанська комісія у своєму висновку від 30.06.2017 №JUD-UKR/298/2017 [RJU/AT] щодо Закону України "Про судоустрій і статус суддів України" від 02.06.2016 зазначила, що процедура, передбачена в пункті 20 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону та підпункті (4) пункту 16-1 Прикінцевих положень Конституції України (підтвердження відповідності суддів займаним посадам), має обмежену сферу та час застосування. Зважаючи на існуючу слабкість судової системи та майже повну відсутність довіри до неї з боку суспільства, вимога, щоб ці судді пройшли процедуру оцінювання, котра може призвести до їх звільнення, може бути зрозумілою та, мабуть, навіть виправданою за виняткових обставин залежно від того, як проводитиметься процедура оцінювання та за умови суворого дотримання належних гарантій.

Відтак запровадження кваліфікаційного оцінювання суддів було зумовлене істотною метою, що полягала у відновленні довіри до судової влади в Україні, а тому проведення такого оцінювання є об`єктивно виправданим і необхідним для суспільства.

Процедура кваліфікаційного оцінювання врегульована Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 і передбачає відповідні критерії та етапи, проводиться прозоро і публічно. Обраний підхід до встановлення відповідності суддів займаним посадам шляхом кваліфікаційного оцінювання неконституційним не визнавався, а тому відсутні підстави для визнання обраного способу неналежним, а відповідних процедур кваліфікаційного оцінювання - необґрунтованими чи несправедливими.

Отже, встановлені чинним на час існування спірних правовідносин законодавством відмінності у визначенні розміру суддівської винагороди тих суддів, які пройшли кваліфікаційне оцінювання, і тих, які його не проходили, не можна вважати дискримінаційними, оскільки ці відмінності були обумовлені легітимною й істотною метою, відповідали конституційним положенням, були об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими.

Суд бере до уваги доводи позивача про те, що він не пройшла кваліфікаційного оцінювання з незалежних від нього причин. На цю проблему звернула увагу Венеціанська комісія за демократію через право у висновку №969/2019 від 09.12.2019 CDL (2019) 027 "Щодо змін до законодавчих актів, які регулюють статус Верховного Суду та органів суддівського врядування" (стосовно Закону України №193 від 19.10.2019), зазначивши, що різниця у суддівській винагороді між повторно призначеними суддями та іншими суддями дійсно є проблемою, яка повинна бути вирішена шляхом доопрацювання процедури повторного оцінювання.

Відтак суд вважає, що недосконалість здійснення процедури кваліфікаційного оцінювання в аспекті його оперативності (швидкості) не може автоматично означати дискримінаційний характер кваліфікаційного оцінювання як такого.

Окрім іншого, позивачка зазначає про те, що держава не дотримала вимог принципу пропорційності, які визначені у рішенні ЄСПЛ від 15.10.2013 у справі "Савіцкас та інші проти Литви".

Суд зауважує, що вказане рішення ЄСПЛ у частині визначення змісту принципу пропорційності не можна повною мірою застосовувати до правовідносин, пов`язаних із врегулюванням оплати праці в Україні тих суддів, які пройшли кваліфікаційне оцінювання, й тих, які його не проходили. Безумовно, висновок ЄСПЛ про необхідність дотримання "справедливого балансу" характеризує принцип пропорційності. Однак, зважаючи на висновки у справі "Савіцкас та інші проти Литви", суд акцентує увагу на тому, що запровадження кваліфікаційного оцінювання в Україні не пов`язано з фундаментальними змінами економічної та фінансової ситуації в державі, чим обумовлені висновки ЄСПЛ у справі "Савіцкас та інші проти Литви". До того ж у цьому рішенні фінансові обмеження стосувалися всіх суддів Литви, а також службовців публічної адміністрації.

З огляду на викладене, суд відхиляє доводи позивачки про порушення Україною вимог принципу пропорційності, викладених у рішенні ЄСПЛ у справі "Савіцкас та інші проти Литви", оскільки вважає ці доводи необґрунтованими.

Враховуючи викладене, у спірному випадку суд не вбачає підстав вважати дії відповідача протиправними щодо нарахування та виплати за період з 04.12.2018 по 30.06.2019 суддівської винагороди із застосуванням розміру посадового окладу - 15 прожиткових мінімумів, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Поміж іншого, ОСОБА_1 просить суд допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць та зобов`язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Суд дійшов висновку, що підстави вважати дії відповідача протиправними відсутні, а тому вважає за доцільне відмовити у задоволенні вказаних вище вимог позивача про допущення до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць та зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

З урахуванням того, що судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, за відсутності доказів понесення відповідачем судових витрат, підстав для їх розподілу немає.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з складання повного тексту судового рішення.

Суддя С.С. Бойко