Справа № 120/2058/20-а
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2021-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/2058/20-а

Головуючий у 1-й інстанції: Чернюк А.Ю.

Суддя-доповідач: Полотнянко Ю.П.

31 травня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Ватаманюка Р.В. Франовської К.С.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

в травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11.08.2020 позов задоволено:

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області № 12497-5005-0228 від 24.02.2020 року про визначення податкових зобов`язань за платежем земельний податок з фізичних осіб;

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області № 12498-5005-0228 від 24.02.2020 року про визначення податкових зобов`язань за платежем земельний податок з фізичних осіб;

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області № 12499-5005-0228 від 24.02.2020 року про визначення податкових зобов`язань за платежем земельний податок з фізичних осіб;

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області № 12600-5005-0228 від 24.02.2020 року про визначення податкових зобов`язань за платежем земельний податок з фізичних осіб.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Вінницькій області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело, на його переконання, до невірного вирішення справи.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

29.04.2021 на виконання вимог ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27.04.2021 від відповідача надійшли додаткові докази, до якого відповідачем долучено витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та клопотання про заміну відповідача правонаступником, а саме: замінити Головне управління ДПС у Вінницькій області) на його правонаступника Головне управління ДПС у Вінницькій області, як відокремлений підрозділ (код ЄДРПОУ ВП 44069150).

Відповідно до ст.52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Встановлено, що на виконання наказу ДПС від 24.12.2020 №755 "Про початок здійснення територіальними органами ДПС повноважень та функцій" з 01.01.2021 повноваження Головного управління ДПС у Вінницькій області () здійснюються Головним управлінням ДПС у Вінницькій області, як відокремлений підрозділ ДПС ().

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань проведено державну реєстрацію відокремленого підрозділу ДПС України Головного управління ДПС у Вінницькій області ().

Оскільки функції та повноваження Головного управління ДПС у Вінницькій області () здійснюються Головним управлінням ДПС у Вінницькій області, як відокремлений підрозділ ДПС (), наявні підстави для задоволення клопотання про заміну відповідача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, позивачем на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 16.03.2017, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк Валентиною Іванівною та зареєстрованим в реєстрі за № 264, придбано у власність земельну ділянку загальною площею 0,4413 га, з кадастровим номером: :01:056:0093, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки: 11.02 - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.

Відповідно до свідоцтва від 20.01.2016 про право власності на нерухоме майно, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Тетяною Олександрівною та зареєстрованим в реєстрі за № 60, позивачу належить на праві власності нерухоме майно, що складається з: гараж літ. "З", каналізаційна насосна станція літ "Д", "п/Д", 27/155 частка дороги (внутрізаводські) літ. № 4, 57/80 частка огорожі заводу літ. №3, що загалом складає 241/10000 часток комплексу виробничих будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , що раніше належало Публічному акціонерному товариству "Вінницький інструментальний завод".

01.07.2017 між позивачем, як орендодавцем, та Фермерським господарством Пастуха, як орендарем, укладено договір оренди земельної ділянки № 1-В, згідно з яким орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення з кадастровим номером: :01:056:0093, загальною площею 0,4413 га, з цільовим призначенням земельної ділянки: 11.02 - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для провадження господарської діяльності, у тому числі для обслуговування, ремонту власного автотранспорту, тракторів, причепів та іншої сільськогосподарської та складської техніки.

Згідно з актом приймання-передачі земельної ділянки, який є невід`ємною частиною договору оренди земельної ділянки № 1-В від 01.07.2017, позивач передав, а орендар прийняв у строкове платне користування вказану земельну ділянку разом із нерухомим майном, що на ній знаходиться з метою провадження господарської діяльності.

24.02.2020 Головним управлінням ДПС у Вінницькій області винесено податкові повідомлення-рішення № 12497-5005-0228, № 12498-5005-0228, № 12499-5005-0228 та №12600-5005-0228, яким визначено позивачу суму податкових зобов`язань за платежем "земельний податок з фізичних осіб" на загальну суму 166412,39 грн.

Вважаючи, що вказані рішення контролюючого органу винесені безпідставно, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що фактичним землекористувачем земельної ділянки з кадастровим номером: :01:056:0093 є Фермерське господарство Пастуха, тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення, винесені по відношенню до позивача підлягають скасуванню, оскільки податкове зобов`язання за платежем "земельний податок з фізичних осіб" повинен сплачувати суб`єкт відповідних податкових правовідносин, у даному випадку - Фермерське господарство Пастуха.

Колегія суддів, за результатом апеляційного розгляду справи, не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України від 02.12.2010 року № 2755-VI (далі - Податковий кодекс України).

Положеннями статті 7 Податкового кодексу України встановлено, що будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Статтею 23 Податкового кодексу України визначено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, один об`єкт оподаткування може утворювати кілька баз оподаткування для різних податків. У випадках, передбачених цим Кодексом, конкретна вартісна, фізична або інша характеристика певного об`єкта оподаткування може бути базою оподаткування для різних податків.

Відповідно до пункту 36.1, 36.2 статті 36 Податкового кодексу України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором.

За приписами пункту 36.4 статті 36 Податкового кодексу України виконання податкового обов`язку може здійснюватися платником податків самостійно або за допомогою свого представника чи податкового агента.

Згідно з пунктами 37.1, 37.2 статті 37 Податкового кодексу України підстави для виникнення, зміни і припинення податкового обов`язку, порядок і умови його виконання встановлюються цим Кодексом або законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника податку з моменту настання обставин, з якими цей Кодекс та закони з питань митної справи пов`язує сплату ним податку.

Виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк. Сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку (пункт 38.1, 38.2 статті 38 Податкового кодексу України).

Відповідно до підпункту 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

За змістом підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України землекористувачі - це юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Згідно зі статтею 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України встановлено, що об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до пункту 287.1 статті 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Таким чином, для цілей оподаткування земельним податком особа повинна мати статус землевласника/землекористувача, набутого в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 16.03.2017 року, позивач придбав у власність земельну ділянку загальною площею 0,4413 га, з кадастровим номером: :01:056:0093, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: 11.02 - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність у позивача податкового обов`язку зі сплати земельного податку з фізичних осіб.

Однак, на думку позивача, відповідачем необгрунтовано було нараховано йому зобов`язання зі сплати земельного податку з фізичних осіб, оскільки земельну ділянку з кадастровим номером :01:056:0093, загальною площею 0,4413 га було передано в оренду ФГ ОСОБА_2 .

Щодо вказаних доводів позивача, колегія суддів зазначає наступне.

При цьому ст.125 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст.126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно зі ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - речові права на нерухоме майно, що є похідними (право оренди земельної ділянки) реєструються після державної реєстрації права власності на таке майно.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки.

Статтею 6 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі, а право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про оренду землі» об`єкт за договором оренди вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди.

З аналізу наведених норм закону слідує, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права, а сама земельна ділянка вважається переданою орендареві в оренду з моменту державної реєстрації права оренди.

Тобто, до моменту державної реєстрації права оренди, у орендаря таке право не виникає і земельна ділянка вважається не переданою.

При цьому, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України «Про оренду землі»).

Оскільки за договором оренди на орендодавця покладений обов`язок передати земельну ділянку у володіння орендаря, то до моменту передачі земельної ділянки вважається, що орендодавець свій обов`язок за договором оренди не виконав.

Положеннями статті 18 Закону України "Про оренду землі" визначено, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 20 Закону України "Про оренду землі" право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Момент укладення договору визначено у статтях 638, 640 ЦК України. Вказано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Отже, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, дотрималися письмової форми договору та підписали його, він вважається укладеним. Із системного аналізу ЦК України можна зробити висновок, що вказане правило визначення моменту укладення договору стосується лише договорів, які повинні бути укладені у простій письмовій формі.

Однак, права й обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні договору оренди земельної ділянки, набуваються лише після його державної реєстрації, як передбачено статтями 18, 20 Закону України "Про оренду землі".

Слід зазначити, що для визначення початку перебігу та закінчення строку дії саме цього договору має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як єдиної державної інформаційної системи, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обтяження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна, з якими закон пов`язує набрання чинності договору, а саме можливість реалізації сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків.

Таким чином, правове значення державної реєстрації полягає в тому, що правочин (договір), який підлягає державній реєстрації, є вчиненим (укладеним) з моменту її проведення. Як наслідок, за відсутності державної реєстрації правочин (договір) слід вважати невчиненим (неукладеним).

Подібна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №322/1178/17.

Як слідує з матеріалів справи, 01.07.2017 між позивачем, як орендодавцем, та Фермерським господарством Пастуха, як орендарем, укладено договір оренди земельної ділянки № 1-В, згідно з яким орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення з кадастровим номером: :01:056:0093, загальною площею 0,4413 га, з цільовим призначенням земельної ділянки: 11.02 - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для провадження господарської діяльності, у тому числі для обслуговування, ремонту власного автотранспорту, тракторів, причепів та іншої сільськогосподарської та складської техніки.

Згідно з актом приймання-передачі земельної ділянки, який є невід`ємною частиною договору оренди земельної ділянки № 1-В від 01.07.2017 року, позивач передав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку разом з нерухомим майном, що на ній знаходиться з метою провадження господарської діяльності.

Однак, незважаючи на те, що земельна ділянка фактично використовується Фермерським господарством ОСОБА_2 , позивач не оформив належним чином передачу земельної ділянки фермерському господарству як землекористувачу, оскільки відповідно до положень статті 125 ЗК України право користування землею, так само як і суміжні права та обов`язки землекористувача, виникають з моменту реєстрації права оренди або права власності на землю.

Договір оренди земельної ділянки від 01.07.2017 №1-В не містить відмітки про його реєстрацію в реєстрі речових прав, а наявний в матеріалах справи Акт приймання-передачі земельної ділянки № 1 від 01.07.2017 року не є тим доказом, що свідчить про офіційний перехід такого права від ОСОБА_1 до ФГ ОСОБА_2 , так як таке право не є зареєстрованим.

Разом з тим, як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта станом на 28.04.2021, яка міститься в матеріалах справи, власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:056:0093 з 16.03.2017 визначено ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 .

Таким чином, оскільки власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:056:0093 є фізична особа ОСОБА_1 , враховуючи приписи абз.2 п.286.5 ст.286 ПК України, саме на нього було покладено обов`язок сплати земельного податку з фізичних осіб, відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 16.03.2017.

Враховуючи викладене, суд встановив, що позивач не сплатив належну суму земельного податку з фізичних осіб за 2017-2020 роки, в зв`язку з чим податковий орган визначив грошові зобов`язання шляхом винесення спірних податкових повідомлень-рішень.

За наведених обставин суд не вбачає правових підстав для визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 24.02.2020 №12497-5005-0228, №12498-5005-0228, №12499-5005-0228 та №12600-5005-0228, оскільки вони були прийняті у відповідності до норм чинного законодавства, на підставі та у межах наданих відповідачу повноважень.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним обставинам справи та дійшов помилкового висновку про відсутність у позивача обов`язку сплачувати земельний податок.

Враховуючи, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, керуючись п.п.3, 4 ч.1 ст. 317 КАС України вважає необхідним, скасовуючи рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області задовольнити повністю.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Ватаманюк Р.В. Франовська К.С.