Справа № 340/1265/21
Суддя: Г.П. Казанчук
Дата ухвалення: 2021-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2021 року м. Кропивницький Справа № 340/1265/21

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Казанчук Г.П. за участю секретаря судового засідання Сосновської В.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування наказу, -

ВИКЛАД ОБСТАВИН:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати протиправним та скасувати наказ ДПС України від 19.02.2021 року №374-о "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що він з 28.09.2020 року перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку на мобільний телефон по Viber отримав наказ ДПС України від 19.02.2021 року №374-о «Про звільнення ОСОБА_1 », з яким не погоджується, оскільки вважає, що його прийнято з порушенням норм Закону України «Про державну службу». ОСОБА_1 зауважив, що ним не було отримано попередження про наступне звільнення, що як на його думку, є порушення ДПС України процедури звільнення. Як підстава для звільнення у спірному наказі зазначена ліквідація ГУ ДПС у Кіровоградській області відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу". ОСОБА_1 вважає своє звільнення незаконним та стверджує, що фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація територіальних органів податкової служби, а правонаступником ГУ ДПС у Кіровоградській області є ГУ ДПС у Кіровоградській області відокремлений підрозділ, для проходження служби в якому позивач мав би бути переведений на аналогічну до займаної ним посади або йому повинна була запропонована інша посада.

Державна податкова Служба України (надалі відповідач, ДПС України) подала відзив на позовну заяву із запереченнями проти позову, мотивованими тим, що у зв`язку з ліквідацією ГУ ДПС у Кіровоградській області, яка відбулася на виконання постанови Кабінету Міністрів України №893 від 30.09.2020 року "Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби", позивача правомірно звільнено з посади на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу". Відповідач стверджує, що у даному випадку відбулася саме ліквідація державної установи з переданням повноважень та функцій з реалізації державної політики іншому новому податковому органу. При звільненні позивача дотримано процедуру, передбачену Законом України "Про державну службу" та Кодексом законів про працю України, а саме за 30 днів до дня звільнення, 21.12.2020 року позивачу направлено листа із попередженням про наступне вивільнення шляхом. Відповідно до статей 22, 87 Закону України "Про державну службу" пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби у разі ліквідації державного органу є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком. З прийняттям Закону України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" зі статті 87 Закону України "Про державну службу" виключено обов`язок суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду державної служби чи іншу роботу у цьому державному органі навіть у випадку реорганізації державного органу. Доводячи законність оскарженого наказу, представник відповідача просив суд у задоволенні позову відмовити (а.с.229-232 т.1).

Позивач подав відповідь на відзив, у якій наголосив на тому, що ДПС України зобов`язано було запропонувати йому до звільнення іншу рівнозначну посаду державної служби або, як винятком, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки. Крім того зазначив, що ним не було отримано повідомлення про наступне звільнення (а.с.168-172 т.2).

Ухвалою судді від 30.03.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначене на 21.04.2021 року об 10:30 год., сторонам встановлено порядок та строки для виконання процесуальних дій.

Ухвалою судді від 15.01.2021 року задоволено клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою системи відеозв`язку EasyCon. Проте, підготовче судове засідання 21.04.2021 року в режимі відеоконференції не відбулось. У підготовчому судовому засіданні 21.04.2021 року оголошено перерву до 27.04.2021 року.

Ухвалою судді від 23.04.2021 року відмовлено у клопотанні представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

27.04.2021 року в підготовчому судовому засідання судом винесена ухвала про витребування у Державної податкової служби України та у ГУ ДПС у Кіровоградській області додаткових доказів та оголошено перерву до 10 год. 00 хв. 13.05.2021 року.

Ухвалою судді від 05.05.2021 року відмовлено у клопотанні представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 13.05.2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду на 13.05.2021 року.

Ухвалою суду від 13.05.2021 року витребувані додаткові докази та оголошено перерву в судовому засіданні до 27.05.2021 року.

Ухвалою судді від 24.05.2021 року задоволено клопотання представника відповідача про розгляд справи у режимі відеоконференції та зобов`язано Подільський районний суд міста Києва організувати проведення 27 травня 2021 року об 10 год. 00 хв. відеоконференції за участі представника Головного управління ДПС.

У судовому засіданні 27.05.2021 року під час проведення відеоконференції за участю представника ДПС України, суд не мав можливість ні ідентифікувати особу, ні реально її побачити, оскільки технологічне обладнання Подільського районного суду міста Києва, як зазначив відповідальна особа, не придатне відтворити відео у належному стані. У зв`язку з технічними неполадками відкладено судове засідання 27.05.2021 року до 14:00 год.

Ухвалою судді від 27.05.2021 року задоволено клопотання представника відповідача про розгляд справи у режимі відеоконференц поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення «EasyCon».

В судовому засіданні 27.05.2021 року усною ухвалою суду задоволена заява представника відповідача, якою остання відкликала подане 20.04.2021 року клопотання про залучення у даній справі у якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача юридичну особу, в якій позивач обіймає посаду ГУ ДПС у Кіровоградській області (). В судовому засіданні оголошена перерва до 28.05.2021 року для надання сторонам часу для підготовки до судових дебатів.

28.05.2021 року у зв`язку з технічними проблемами не було технічної можливості провести засідання (відсутнє відеозв`язок). На адресу суду відповідачем надіслані письмові судові дебати, у яких просить відмовити у задоволенні позову. Позивач надав суду клопотання про вирішення справи у порядку письмового провадження.

Відповідно до частини 9 статті 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи вищезазначене, суд за усною ухвалою вирішив подальний розгляд справи провести у порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 з 15.09.2003 року працював у податкових органах на різних посадах, з 12 жовтня 2015 року на посаді заступника начальника ГУ ДФС у Кіровоградській області (наказ ДФС України від 12.10.2015 року №3201-о) та згідно наказу ДПС України від 03.03.2020 року №185-о заступником начальника ГУ ДПС у Кіровоградській області, має четвертий ранг державного службовця в межах категорії "Б" посад державної служби (а.с. 60-127 т.2).

Наказом ГУ ДПС у Кіровоградській області від 28.09.2020 року №337-о "Про надання відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_1 " надана відпустка без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 28 вересня 2020 по 11 квітня 2021 року (а.с.30 т.2).

Наказом ГУ ДПС у Кіровоградській області від 12.04.2021 року №336-о "Про надання відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_1 " надано ОСОБА_1 , заступнику начальника ГУ ДПС у Кіровоградській області, відпустку без збереження заробітної плати, як батьку дитини, якого потребує домашнього догляду, з 12 квітня по 12 жовтня 2021 року (а.с.142 т.2).

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №893 від 30.09.2020 року "Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби" постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком, зокрема Головне управління ДПС у Кіровоградській області.

Пунктом 2 цієї постанови установлено, що територіальні органи Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, продовжують здійснювати свої повноваження та функції до утворення Державною податковою службою територіальних органів згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови та прийняття рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною податковою службою після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про територіальні органи Державної податкової служби, що будуть утворені згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови, як відокремлені підрозділи юридичної особи публічного права, затвердженням положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій; права та обов`язки територіальних органів Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, переходять Державній податковій службі та її територіальним органам у межах, визначених положеннями про Державну податкову службу та її територіальні органи.

Головою ДПС України направлено поштою персональне попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 , в якому зазначено про те, ОСОБА_1 буде звільнений відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" не раніше 30 календарних днів з моменту ознайомлення з цим попередженням (а.с.30 т.2). Вказане поштове відправлення не було вручено позивачу із позначкою пошти "за закінченням терміну зберігання" (а.с.31-34 т.2).

Наказом ДПС України "Про звільнення ОСОБА_1 " №374-о від 19.02.2021 року припинено державну службу та звільнено з посади заступника начальника Головного управління ДПС у Кіровоградській області, у зв`язку з ліквідацією державного органу відповідно до 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" в перший робочий день після закінчення відпустки (надалі спірний наказ, а.с.134 т.2).

Наказом голови комісії з ліквідації ГУ ДПС у Кіровоградській області від 24.12.2021 року №323-о "Про оголошення наказу ДПС від 19.12.2021 року" вищеописаний наказ був оголошений (а.с.135 т.2).

Отже правомірність та законність спірного наказу є предметом спору, переданого на вирішення адміністративного суду.

Вирішуючи спір, суд виходить з того, що принципи, правові та організаційні засади державної служби, умови та порядок реалізації громадянами України права на державну службу визначені Законом України "Про державну службу".

Згідно з частинами 1, 2, 3 статті 5 Закону України "Про державну службу" правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону України "Про державну службу" державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

У статті 2 Закону України "Про державну службу" визначено, що суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

Порядок припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення установлений статтею 87 Закону України "Про державну службу".

Так, частиною 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Відповідно до частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Згідно з частиною 4 статті 87 Закону України "Про державну службу" у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Отже, звільнення державного службовця за ініціативою суб`єкта призначення у зв`язку з реорганізацією державного органу (п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу") та у зв`язку з ліквідацією державного органу (п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу") є різними підставами припинення державної служби.

Визначення терміну "державний орган" наведене у частині 1 статті 1 Закону України "Про запобігання корупції", згідно з яким державний орган - орган державної влади, в тому числі колегіальний державний орган, інший суб`єкт публічного права, незалежно від наявності статусу юридичної особи, якому згідно із законодавством надані повноваження здійснювати від імені держави владні управлінські функції, юрисдикція якого поширюється на всю територію України або на окрему адміністративно-територіальну одиницю.

Судом установлено, що позивач займав посаду державної служби в ГУ ДПС у Кіровоградській області - територіальному органі податкової служби, до повноважень якої входило, зокрема, адміністрування податків та зборів.

Позивач в судовому засіданні наголошував на тому, що реальної ліквідації не було, що заперечувалось відповідачем.

Досліджуючи обставини припинення юридичної особи відповідача, суд виходив з того, що відповідно до частин 1, 2 статті 13 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" територіальні органи міністерства утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників міністерства і коштів, передбачених на утримання міністерства, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра Кабінетом Міністрів України.

Територіальні органи міністерства утворюються у випадках, коли їх створення передбачено положенням про міністерство, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Територіальні органи міністерства можуть утворюватися в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи (у разі їх утворення).

Згідно з частиною 4 статті 13 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" територіальні органи міністерства набувають статусу юридичної особи з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про їх державну реєстрацію як юридичної особи.

Територіальні органи міністерства припиняються як юридичні особи з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію їх припинення.

Відповідно до пунктів 1, 7 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 року №227 (надалі Положення №227), Державна податкова служба України (ДПС України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок).

ДПС здійснює повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку її територіальні органи. ДПС та її територіальні органи є контролюючими органами (податковими органами, органами стягнення).

Відповідно до підпункту 41.1.1 пункту 41.1 статті 41Податкового Кодексу України (нада ПК України) контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи.

Згідно підпункту 13 пункту 11 Положення №227 голова ДПС, зокрема, призначає на посаду та звільняє з посади у порядку, передбаченому законодавством про державну службу, державних службовців апарату ДПС (якщо інше не передбачено законом).

ДПС України є головним контролюючим органом, яким забезпечується реалізація державної податкової політики, здійснення в межах повноважень, передбачених законом, контролю за надходженням до бюджетів та державних цільових фондів податків, зборів, платежів, державної політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері контролю за своєчасністю здійснення розрахунків в іноземній валюті в установлений законом строк, дотриманням порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), проведення розрахункових операцій, а також за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону.

Відповідно до підпункту 41.3 статті 41 ПК України державні податкові інспекції є структурними підрозділами територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, та діють на підставі положень про такі територіальні органи, затверджених центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, в межах функцій, визначених статтею 19 3 цього Кодексу.

Наказом ДПС України від 12.11.2020 року №643 затверджено, зокрема, Положення про Головне управління ДПС у Кіровоградській області.

Згідно Положення про Головне управління ДПС у Кіровоградській області (надалі Положення про ГУ ДПС у Кіровоградській області) ГУ ДПС у Кіровоградській області є територіальним органом, утвореним на правах відокремленого підрозділу державної податкової служби України та забезпечую реалізацію повноважень ДПС на території Кіровоградської області.

ГУ ДПС у Кіровоградській області є правонаступником майна, прав та обов`язків Головного управління ДПС у Кіровоградській області ().

Відповідно до пункту 15 Положення про ГУ ДПС у Кіровоградській області ГУ ДПС утворюється без статусу юридичної особи та є органом державної влади , має окремий баланс, рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, печатку та бланк зі своїм найменуванням та із зображенням Державного Герба України, є розпорядником бюджетних коштів.

Основними завданнями ГУ ДПС (крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій (далі ДПІ)) є забезпечення реалізації державної податкової політики, здійснення у межах повноважень, передбачених законом, контролю за надходженням до бюджетів та державних цільових фондів податків, зборів, платежів, державної політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок), державної політики у сфері контролю за своєчасністю здійснення розрахунків в іноземній валюті в установлений законом строк, дотриманням порядку проведення розрахункових операцій, у тому числі готівкових розрахунків за товари (послуги), а також за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону.

Як вже зазначалося, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби" №893 від 30.09.2020 року постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 1, зокрема Головне управління ДПС у Кіровоградській області.

Пунктом 2 вищезазначеної постанови Кабінету Міністрів України постановлено, що права та обов`язки територіальних органів Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, переходять Державній податковій службі та її територіальним органам у межах, визначених положеннями про Державну податкову службу та її територіальні органи.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ГУ ДПС у Кіровоградській області Відокремлений підрозділ зареєстрований. ГТ ДПС у Кіровоградській області () перебуває у стані припинення юридичної особи.

Частинами 2, 3 статті 81 Цивільного кодексу України передбачено, що юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.

Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту в порядку, визначеному законом.

Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Цим Кодексом встановлюються порядок створення, організаційно-правові форми, правовий статус юридичних осіб приватного права.

Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Згідно зі статтею 82 Цивільного кодексу України на юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах поширюються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини 1 статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Частиною 2 статті 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно зі статтею 106 Цивільного кодексу України злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 року №1074 затверджено Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, який визначає механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - органи виконавчої влади) та їх територіальних органів.

Пунктами 5, 6, 7, 8 цього Порядку передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: разі злиття органів виконавчої влади - до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Майнові права та обов`язки органів виконавчої влади у разі їх злиття, приєднання або перетворення переходять правонаступникові на підставі передавального акта, а у разі їх поділу - згідно з розподільчим балансом. У разі ліквідації органу виконавчої влади складається ліквідаційний баланс. Кабінет Міністрів України приймає рішення щодо подальшого використання нерухомого майна органу виконавчої влади, що ліквідується, та визначає суб`єкта управління підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління такого органу.

Внаслідок реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) органів виконавчої влади припиняється той орган виконавчої влади, майнові права та обов`язки якого переходять його правонаступникам.

Верховний Суд України в постановах від 04.03.2014 року (справа №21-8а14), від 27.05.2014 року (справа №21-108а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

У постанові Кабінету Міністрів України "Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби" №893 від 30.09.2020 року, як у розпорядчому акті органу державної влади, не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій територіальних органів ГУ ДПС у Кіровоградській області або передачі їх іншим органам виконавчої влади. Натомість передбачено утворення нових контролюючих органів, повноваження яких поширюються на ту ж саму Кіровоградську область.

Пунктом 2 цієї постанови Кабінету Міністрів України прямо передбачено, що права та обов`язки територіальних органів Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, переходять Державній податковій службі та її територіальним органам у межах, визначених положеннями про Державну податкову службу та її територіальні органи, тобто є правонаступником Головного управління ДПС у Кіровоградській області, що спростовує доводи відповідача про повну ліквідацію цієї юридичної особи публічного права без правонаступництва.

Штатним розписом на 2021 рік ГУ ДПС у Кіровоградській області ВП затверджено 496 штатних посад, у тому числі керівництво п`ять посад (а.с.151-165 т.2), саме така ж кількість штатних посад, у тому числі в керівник, налічувало ГУ ДПС у Кіровоградській області, згідно штатного розпису на 2020 рік (а.с.197-228 т.2).

З письмових пояснень ГУ ДПС у Кіровоградській області ВП установлено, що на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 року №893, наказу ДПС від 30.09.2020 року №529 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби», наказу ГУ ДПС у Кіровоградській області від 16.12.2020 №1/вп «Про введення в дію організаційної структури та штатного розпису Головного управління ДПС у Кіровоградській області» з ГУ ДПС у Кіровоградській області () до ГУ ДПС у Кіровоградській області () було переведено 473 працівники. Переведення працівників відбувалось на підставі пункту 2 частини першої статті 41 Закону України «Про державну службу» та частини першої пункту 5 статті 26 КЗпП України (а.с.1 т.3).

Так, керівник склад ГУ ДПС у Кіровоградській області становив голова ОСОБА_2 , перший заступник ОСОБА_3 та заступники голови ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Голову ГУ ДПС ОСОБА_2 та заступників голови ОСОБА_4 , ОСОБА_5 згідно наказів було звільнено без припинення державної служби, оскільки вони продовжили державну службу в ГУ ДПС у Кіровоградській області ВП, натомість першого заступника голови ДПС ОСОБА_3 та заступника голови ДПС ОСОБА_1 звільненно з припиненням державної служби.

Керівний склад ГУ ДПС у Кіровоградській області ВП становить голова ОСОБА_6 та заступники ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Голову ГУ ДПС у Кіровоградській області призначено на посаду шляхом укладення контракту про проходження державної служби (а.с.32-38 т.3); заступників ГУ ДПС у Кіровоградській області ОСОБА_7 , ОСОБА_4 призначено на посаду шляхом укладення контракту про проходження державної служби (а.с.39-45, 46-52 т.3). Натомість ОСОБА_8 призначено на посаду заступника голови у порядку переведення шляхом укладення контракту про проходження державної служби (а.с.53-59 т.3); ОСОБА_9 призначено на посаду заступника голови у порядку переведення з ГУ ДФС у Кіровоградській області (а.с.60-63 т.3).

Представник відповідача в судовому засіданні на питання суду за яким принцом чи критеріями обирали та призначали керівний склад відокремленого підрозділу, зазначила про те, що питання щодо призначення на керівні посади осіб до ГУ ДПС у Кіровоградській області ВП є виключною дискрецією відповідача.

Такі пояснення суд оцінює критично, з огляду на наступне.

У процесі припинення юридичної особи ГУ ДПС у Кіровоградській області його рухоме та нерухоме майно, майнові права та обов`язки, фінансові зобов`язання передаються до ГУ ДПС у Кіровоградської області ВП, а майже усі державні службовці ГУ ДПС у Кіровоградській області були переведені для подальшої роботи до ГУ ДПС у Кіровоградській області ВП.

Вказані обставини свідчать, що фактично відбулася реорганізація територіального органу ДПС України ГУ ДПС у Кіровоградській області як юридичної особи публічного права, а не його ліквідація, в розумінні Цивільного кодексу України. До правонаступника - новоствореної особи ГУ ДПС у Кіровоградській області ВП - перейшли як функції та повноваження щодо реалізації державної політики у відповідних сферах, що виконувалися ГУ ДПС у Кіровоградській області, так і майнові права та обов`язки цієї юридичної особи, що припиняється.

Такий висновок відповідає правовій позиції, наведеній у постанові Верховного Суду від 22.04.2021 року у справі № 440/395/20.

Тож оскільки в ГУ ДПС у Кіровоградській області фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація, яка супроводжувалася змінами в організації виробництва і праці, тому роботодавець зобов`язаний був дотриматися процедури вивільнення працівників у зв`язку з реорганізацією, визначеною законодавством про працю, а щодо державних службовців - спеціальним Законом України "Про державну службу".

Відповідно до частини 3 статті 5 Закону України "Про державну службу" дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Статтями 1, 4 Кодексу законів про працю України передбачено, що цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є зокрема розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

Згідно з частиною 3 статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У частині 4 статті 40 КЗпП України (у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" №113-IX від 19.09.2019 року, який набрав чинності 25.09.2019 року) наголошено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Статтею 49-2 КЗпП України установлений порядок вивільнення працівників.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Згідно з частиною 6 статті 49-2 КЗпП України (у редакції Закону України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" №378-IX від 12.12.2019 року, який набрав чинності 02.02.2020 року) вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

- про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

- у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

- не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Воднораз, Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" №117-IX від 19.09.2019 року, який набрав чинності 25.09.2019 року, зі статті 87 Закону України "Про державну службу" виключено абзаци 1 та 2 частини 3, які передбачали, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю, а звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Згодом Законом України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" №440-IX від 14.01.2020 року, який набрав чинності 13.02.2020 року, у Законі України "Про державну службу" статтю 87 частину третю доповнено новим абзацом першим такого змісту: "3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення".

Судом установлено, про наступне звільнення на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" позивачу не було відомо, оскільки поштове відправлення так і не було йому вручене. При тому, що жодних письмових повідомлень про наступне звільнення на будь-які месенджери як то Viber направлено не було, водночас спірний наказ був направлений на мобільний телефон у Viber.

При цьому позивачу з моменту попередження і до фактичного звільнення 19.02.2021 року не пропонувалася жодна вакантна посада державної служби у новоствореному ГУ ПДС у Кіровоградській області ВП, хоча такі посади були наявні (у тому числі і посада заступника керівника).

У ході судового розгляду справи відповідач не заперечував про те, що дійсно, попри наявні вакантні посади, позивачу будь-яка інша робота за відповідною професією чи спеціальністю не пропонувалася, оскільки з прийняттям Закону України №440-IX від 14.01.2020 року при звільненні державних службовців у зв`язку з реорганізацією чи ліквідацією державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Суд зазначає, що на час звільнення позивача у лютому 2021 року, з огляду на законодавчі зміни, внесені у тому числі до спеціального Закону України "Про державну службу", що має пріоритетне значення, врегульована цим Законом процедура вивільнення державних службовців за ініціативою суб`єкта призначення з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу чи його ліквідації значно звужувала трудові права та гарантії державних службовців.

Зокрема Законом України "Про державну службу" не було передбачено обов`язок суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду державної служби чи іншу роботу у цьому державному органі, а також на державних службовців не поширювалися положення законодавства про працю щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні, щодо врахування переважного права на залишення на роботі, щодо отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

При цьому абзацом 1 частини 3 статті 87 Законом України "Про державну службу" було змінено строк попередження державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" (не пізніше ніж за 30 календарних днів), а також передбачено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби при цьому може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

Тож на той момент суб`єкт призначення не ніс перед державним службовцем зобов`язань щодо його працевлаштування, натомість законом було встановлено свободу розсуду суб`єкта призначення у цьому питанні та передбачено його право надавати пропозиції державним службовцям про зайняття наявних вакантних посад.

Суд зазначає, що надання суб`єктом призначення державному службовцю пропозиції зайняття вакантної посади має наслідком переведення державного службовця на цю посаду, у разі його згоди на переведення.

Згідно з частиною 5 статті 22 Закону України "Про державну службу" у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Порядок переведення державних службовців передбачений у статті 41 Закону України "Про державну службу".

Відповідно до частин 1, 2 статті 41 Закону України "Про державну службу" державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:

1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення;

2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

Суд вважає, що передбачене у частині 5 статті 22, абзаці 1 частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" право суб`єкта призначення у разі реорганізації або ліквідації державного органу пропонувати державному службовцю вакантну посаду державної служби та приймати рішення про переведення державного службовця на іншу посаду в тому самому або іншому органі не може трактуватись як можливість прийняття рішення таким суб`єктом на власний розсуд, свавільно, без будь якого обґрунтування такого рішення та відсутності мотивів.

При реалізації цих дискреційних повноважень орган влади повинен дотримуватися вимог до діяльності суб`єктів владних повноважень, закріплених у частині 2 статті 2 КАС України, та обирати варіант рішення (дій), керуючись принципами державної служби, передбаченими у статті 4 Закону України "Про державну службу".

Відповідно, суб`єкт владних повноважень має використовувати дискреційне повноваження з метою, з якою воно було надано, з урахуванням принципу об`єктивності (обґрунтованості), тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); має здійснюватися своєчасно, тобто протягом розумного строку; безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Згідно зі статтею 4 Закону України "Про державну службу" державна служба здійснюється з дотриманням таких принципів:

1) верховенства права - забезпечення пріоритету прав і свобод людини і громадянина відповідно до Конституції України, що визначають зміст та спрямованість діяльності державного службовця під час виконання завдань і функцій держави;

2) законності - обов`язок державного службовця діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

3) професіоналізму - компетентне, об`єктивне і неупереджене виконання посадових обов`язків, постійне підвищення державним службовцем рівня своєї професійної компетентності, вільне володіння державною мовою і, за потреби, регіональною мовою або мовою національних меншин, визначеною відповідно до закону;

4) патріотизму - відданість та вірне служіння Українському народові;

5) доброчесності - спрямованість дій державного службовця на захист публічних інтересів та відмова державного службовця від превалювання приватного інтересу під час здійснення наданих йому повноважень;

6) ефективності - раціональне і результативне використання ресурсів для досягнення цілей державної політики;

7) забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження;

8) політичної неупередженості - недопущення впливу політичних поглядів на дії та рішення державного службовця, а також утримання від демонстрації свого ставлення до політичних партій, демонстрації власних політичних поглядів під час виконання посадових обов`язків;

9) прозорості - відкритість інформації про діяльність державного службовця, крім випадків, визначених Конституцією та законами України;

10) стабільності - призначення державних службовців безстроково, крім випадків, визначених законом, незалежність персонального складу державної служби від змін політичного керівництва держави та державних органів.

Суд вважає, що можливість переведення конкретного державного службовця до державного органу, що реорганізується/ліквідується, на вакантну посаду державної служби, наявну у новоствореному державному органі, повинна визначатися суб`єктом призначення насамперед з огляду на професійну підготовку та професійні компетентності такого державного службовця, оскільки ці критерії передбачені як визначальні при прийнятті рішень про переведення державних службовців.

Ненадання державному службовцю пропозицій зайняти вакантні посади державної служби у новоствореному державному органі (за їх наявності), або відмова у наданні таких пропозицій, або надання переваги іншим державним службовцям у вигляді таких пропозицій повинно бути належним чином обґрунтованим, що б виключало сумніви у небезсторонності та упередженості суб`єкта призначення та зловживанні ним владою та дискреційними повноваженнями.

У судовому засіданні позивач пояснював, що він, маючи значний стаж роботи у податкових органах, високий освітньо-кваліфікаційний рівень та досвід роботи, не мав наміру звільнятися з податкових органів та бажав продовжувати службу в оновленому ГУ ДПС у Кіровоградській області ВП, натомість відповідач навіть не розглядав питання про можливість його працевлаштування у зв`язку з ліквідацією, не пояснивши неможливість подальшого використання його на державній службі, а обґрунтовуючи виключно мотивом дискреційних повноважень щодо призначення на керівні посади державної служби.

Отже, суд прийшов до висновку, що звільнення позивача відбулося без законної підстави, а формулювання причини звільнення та припинення державної служби у спірному наказі "Про звільнення ОСОБА_1 " з посиланням на пункт 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" (ліквідація державного органу) є незаконним, оскільки ГУ ДПС у Кіровоградській області фактично було реорганізовано шляхом утворення відокремленого підрозділу, а не ліквідовано.

Крім того, відповідачем не було забезпечено можливість переведення позивача на будь-яку вакантну посаду державної служби до новоствореного державного органу правонаступника, яку позивач міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації, професійної підготовки та професійних компетентностей.

Відповідач навіть не доводив суду неможливість запропонувати позивачу відповідні вакантні посади, а єдиним способом вирішення питання, пов`язаного із проходженням позивачем державної служби, було припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Крім того, спірний наказ, станом на день розгляду справи в суді є не реалізованим, оскільки позивач перебуває у відпустці.

Водночас, підпунктом 6 пунктом три Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» від 23 лютого 2021 року N 1285-IX (прийнятим за 4 дні до звільнення) у Законі України "Про державну службу" частину третю статті 87 викласти в такій редакції:

"3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1 1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду";

Тобто, станом на сьогоднішній день законодавець встановив обов`язок керівника державної служби пропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду при звільненні з зв`язку з реорганізацієї/ліквідацією тощо.

Ці обставини свідчать, що відповідач при звільненні позивача діяв необ`єктивно, упереджено, нерозсудливо та порушив принцип забезпечення рівного доступу та стабільності державної служби, а спірний наказ від 19 лютого 2021 року №374-о як індивідуальний правовий акт не відповідає критеріям, наведеним у частині 2 статті 2 КАС України, та є протиправним. Більш того, суд зауважує, що відносно позивача були явно застосовані дискримінаційні дії, оскільки майже усі працівники ГУ ДПС у Кіровоградській області продовжили державну службу, більшість за переведенням, а решта за призначенням. Відтак спірний наказ слід скасувати, а позов у цій частині вимог задовольнити.

Відповідно до частини 6 статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Судові витрати сторонами у справі не понесені.

Керуючись статтями 9, 90, 139, 143, 242-246, 250, 251, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної податкової служби України (Львівська площа, 8, м. Київ, 04053; код в ) про визнання протиправним та скасування наказу задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної податкової служби України від 19 лютого 2021 року №374-о "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Копію рішення суду надіслати учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Кіровоградський окружний адміністративний суд, у 30-денний строк, установлений статтею 295 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Г.П. Казанчук