Справа № 280/7173/20
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2021-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

28 травня 2021 року Справа № 280/7173/20 ПР/280/19/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стрельнікової Н.В. розглянув у судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку письмового провадження) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

07.10.2020 (згідно поштового штампу) ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду із позовною заявою до Міністерства оборони України (далі - відповідач), в якій позивач просить суд:

- визнати дії відповідача неправомірними, щодо недонарахування одноразової грошової допомоги позивачу у розмірі 400000 грн. як члену сім`ї військовослужбовця, який загинув під час виконання ним обов`язків військової служби;

- зобов`язати відповідача вчинити дії, а саме здійснити перерахунок та виплатити одноразову грошову допомогу позивачу як члену сім`ї військовослужбовця, який загинув під час виконання ним обов`язків військової служби у розмірі 400000 грн.

Ухвалою суду від 13.10.2020 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Ухвалою суду від 18.12.2020 клопотання відповідача задоволено та позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без розгляду.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.04.2021 апеляційна скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Запорізького окружного адміністаитвного суду від 18.12.2020 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що вона є матір`ю військовослужбовця учасника бойових дій, який загинув під час виконання військового обов`язку. У 2017 році позивач отримала одноразову грошову допомогу у розмірі 800000 грн. (1600 * 500), що передбачена статтями 16, 16-1, 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Дізнавшись із листів Міністерства соціальної політики України від 21.02.2020 та Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.03.2020, що при виплаті спірної допомоги відповідачем невірно обраховано суму такої допомоги, позивач звернулася до суду із цим позовом. Просила позов задовольнити

Відповідач надав 04.11.2020 до суду відзив на адміністративний позов, в якому зазначає, що при прийнятті рішення про виплату заявникам одноразової грошової допомоги у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму відповідач керувався Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції на час встановлення дати смерті) та Порядком № 975 (в редакції на час встановлення дати смерті), яким передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується в розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату загибелі (смерті), рівними частками членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є саме дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть. Вважає, що позиція позивача, стосовно призначення одноразової грошової допомоги у більшому розмірі (750-кратного прожиткового мінімуму) на день винесення рішення про її призначення є суб`єктивним трактуванням правових норм, оскільки розмір відповідачем визначено за законодавством на день виникнення права на отримання допомоги (дата смерті).

На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.

Суд, оцінивши повідомлені позивачем обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , загиблого військовослужбовця під час виконання ним своїх службових обов`язків, щот діжтверджено свідоцтвом № НОМЕР_1 серія НОМЕР_2 .

Так, встановлено, що ОСОБА_2 загинув у зоні АТО ІНФОРМАЦІЯ_1.

Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсацій сум, 29.09.2017 прийнято рішення щодо призначення мені допомоги у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня 2017 року.

Рішенням відповідача від 29.09.2017 було здійснено на підставі протоколу № 2442 від 12.09.2017 засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтва, де визначено, що ОСОБА_2 , 1989 року народження отримав «Вогнепальне проникаюче сліпе поранення грудної клітини з ушкодженням легенів, інші травми легенів, гостра кровотеча», що стало причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , та підтверджено лікарським свідоцтвом про смерть № 646 від 31.13.2017; свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 від 04.04.2017 виданого Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Так, у 2017 році позивач отримала одноразову грошову допомогу у розмірі 800000 грн. (1600 * 500), що передбачена статтями 16, 16-1, 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Листом від 04.03.2020 № 0290/в337/265 Департамент фінансів Міністерства оборони України повідомив позивачі, що Порядком № 975 передбачено день виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі військовослужбовця є дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть. Отже, правові відносини мають розглядатися на час виникнення права на одержання одноразової грошової допомоги відповідно до законодавства та нормативно-правових актів, що регламентують питання призначення такої допомоги в редакції, що діяла на час виникнення права, а не на час призначення допомоги. Одноразова грошова допомога позивачам була обчислена та виплачена саме за таких умов.

Дізнавшись із листів Міністерства соціальної політики України від 21.02.2020 та Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.03.2020, що при виплаті спірної допомоги відповідачем невірно обраховано суму такої допомоги, позивач звернулася до суду із цим позовом.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, суд приходить до наступних висновків.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснюється відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Статтею 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця (крім військовослужбовця строкової служби) під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.

Приписами частини 1 статті 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.

Згідно зі ст. 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції Законів України №328-V від 03.11.2006 року, №5040-VІ від 04.07.2012 року), одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 1 - 3 пункту 2 статті 16 цього Закону; 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

На підставі статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції Закону України №2004-VШ від 06.04.2017 року), одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпункті 1 пункту 2 статті 16 цього Закону; 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 2 - 3 пункту 2 статті 16 цього Закону; 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Частиною 9 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України. Одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст) визначає Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 (далі - Порядок №975).

Відповідно до пункту 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть.

Згідно з пунктом 4 Порядку №975 одноразова грошова допомога призначається у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, якщо смерть настала: 1) під час виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби; 2) у період проходження військовослужбовцем військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби.

Згідно пункту 12 Порядку призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Пунктом 13 Порядку передбачено, що керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.

Спору щодо права позивача на отримання такої одноразової грошової допомоги немає. Спір виник з питань розміру такої одноразової грошової допомоги.

Відповідно рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 29.09.2017, 500-кратний розмір одноразової грошової допомоги матері загиблого обчислено станом на дату смерті військовослужбовця.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 отримав «Вогнепальне проникаюче сліпе поранення грудної клітини з ушкодженням легенів, інші травми легенів, гостра кровотеча», що стало причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , та підтверджено лікарським свідоцтвом про смерть № 646 від 31.13.2017; свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 від 04.04.2017 виданого Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Відповідно до статті 16-2 Закону України 20.12.1991 №2011-XII „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011), у редакції від 01.01.2017, у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста членам сім`ї грошова допомога призначалася і виплачувалася у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року,

Так, Законом України від 06.04.2017 № 2004- VIII „Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення рівня соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон № 2004) (набрав чинності 07.05.2017) було внесено зміни, зокрема, до статті 16-2 Закону № 2011, якими розмір грошової допомоги для членів сім`ї військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста, який загинув (помер) під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, збільшено до 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних, осіб на 1 січня календарного року.

Водночас пунктом 2 розділу II „Прикінцеві положення" Закон № 2004 встановлено, що дія Закону № 2004 не поширюється на осіб, стосовно яких до набрання чинності Законом № 2004 прийнято рішення про призначення та виплату їм грошової допомоги.

Як вбачається, з матеріалів справи, що не оспорюється сторонами по справі рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсацій сум, щодо призначення позивачу допомоги у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня 2017 року, було прийнято саме 29.09.2017, отже після набрання чинності Закону № 2004.

Щодо посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975, а саме що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть, суд зазначає наступне,

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення рівня соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей» від 06.04.2017 року №2004-VII, яким внесено зміни до статті 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до яких було збільшено розмір одноразової грошової допомоги, заначено:

«Відповідно до п.2 ст.16-2 в редакції цього Закону визначено, що одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобовязаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.2 Прикінцевих положень цього Закону, встановлено, що дія цього Закону не поширюється на осіб, стосовно яких до набрання чинності цим Законом прийнято рішення про призначення та виплату їм одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності або які отримали замість зазначеної допомоги інші компенсаційні виплати відповідно до законодавства.

Відповідно до п.3 Прикінцевих положень цього Закону, Кабінету Міністрів України привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.»

Пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 передбачає: допомога, що не призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

В п. З Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 зазначено: « Днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть».

Отже, пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року суперечить пункту 2 Прикінцевих положень Закону № 2004-VІІІ від 6 квітня 2017 року.

Так, відповідно до положення частини 3 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України згідно, закон як нормативно-правовий акт вищої юридичної сили відносно урядової постанови, має перевагу у застосуванні, якщо між ними є неузгодженість, а тому посилання відповідача на пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року є хибним.

Також суд виходить з того, що розмір одноразової грошової допомоги відповідно Закону № 2004-VIII збільшений; право на отримання грошової допомоги у більшому розмірі встановлено відповідно до пункту 2 перехідних положень даного закону а саме, з 08 травня 2017 року, крім осіб, стосовно яких до набрання чинності цим Законом прийнято рішення компетентним органом про призначення та виплату їм одноразової грошової допомоги. Суд бере до уваги, що відповідно до Пояснювальної записки до проекту цього Закону, основною метою даного закону є потреба у наданні додаткових соціальних гарантій учасникам антитерористичної операції, членам їх сімей, пораненим військовослужбовцям, а також сім`ям, члени яких загинули під час проведення антитерористичної операції, зокрема, у частині поліпшення фінансово-матеріального стану зазначених категорій осіб.

Суд зазначає, що при застосуванні норми права, яка допускає неоднозначне розуміння, необхідно враховуючи її текстуальне значення «букву закону», обов`язково з`ясовувати дійсну легітимну мету законодавця, яка встановлюється, зокрема, через аналіз пояснювальної записки до проекту закону та інформації про його обговорення під час прийняття в парламенті (стенограми пленарних засідань Верховної Ради України, виступ доповідача по цьому проекту під час його розгляду у першому читанні, висновків профільних комітетів та структурних підрозділів апарату парламенту, що здійснювали експертно-юридичний аналіз проекту закону тощо), а також дослідження генезису розвитку відповідних законодавчих змін, дійсної суті проблеми, що підлягає вирішенню на рівні прийняття закону.

Отже на момент прийняття, відповідач не врахував положення Закону № 2004, які вступили в законну силу 07.05.2017, яким внесено зміни до ст. 16 -2 Закону № 2011, якими збільшено розмір грошової допомоги членам сім`ї військовослужбовців які загинули під час виконання ним обов`язків до 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, тобто 2017 року.

Враховуючи вивищевикладене, суд прийшов висновку, що відповідач у справі під час прийняття рішення 29.09.20219 щодо призначення позивачу допомоги у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня 2017 року, діяв не у спосіб, який визначено чинним законодавством, що є підставою визнання дій таких відповідача неправомірними.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п.4 ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятими 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З наведеного вище можна дійти висновку, що у випадку, коли суб`єкт владних повноважень наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні певної дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

Водночас у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, суд може зобов`язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію.

Також суд вважає можливим та доцільним застосувати до спірних правовідносин практику Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні від 14.06.2007 у справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України" наголосив, що в національному праві має бути засіб юридичного захисту від свавільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Визначення дискреційних повноважень, якими наділені органи державної влади в сфері основоположних прав, у спосіб, що фактично робить ці повноваження необмеженими, суперечило б принципу верховенства права. Відповідно, закон має чітко визначати межі повноважень компетентних органів та чітко визначати спосіб їх здійснення, беручи до уваги легітимну мету засобу, який розглядається, щоб гарантувати особі адекватний захист від свавільного втручання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі №802/1869/17-а.

Таким чином, на думку суду, наявна в суб`єкта повноважень свобода дій при прийнятті рішення в межах його повноважень не є абсолютною, а обмежена певними законодавчо встановленими рамками, якими, зокрема, визначаються підстави та необхідні умови прийняття певного рішення, зміст цього рішення, його альтернативні варіанти, а також перелік дій, які повинна вчинити особа для отримання певної вигоди внаслідок прийняття суб`єктом владних повноважень відповідного рішення.

Так, суд вважає, що належним способом порушеного права позивача є зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги позивачу, як члену сім`ї військовослужбовця який загинув під час виконання ним обов`язків військової служби у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня 2017 року, з урахуванням раніше виплаченої суми.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з заявлених позовних вимог, положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності дій, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню частково.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.8 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Оскільки позивачем судовий збір не сплачувався, судом не здійснюється розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 до Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6, ) про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,- задовольнити часково.

Визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 , як члену сім`ї військовослужбовця, що загинув під час виконання ним обов`язків військової служби одноразовї грошової допомоги в розмірі 500- кратного прожиткового мінімуму.

Зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 , як члену сім`ї військовослужбовця який загинув під час виконання ним обов`язків військової служби у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня 2017 року, та виплатити її з урахуванням раніше виплаченої суми.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Стрельнікова