Справа № 280/8810/20
Суддя: Сацький Роман Вікторович
Дата ухвалення: 2021-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

19 травня 2021 року 10 год. 53 хв.Справа № 280/8810/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сацького Р.В., за участі секретаря судового засідання Шелепко Б.В. та сторін

від позивача: ОСОБА_1 , адвокат Васильченко А.Є.,

від відповідача: Шевченко А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Запорізької обласної прокуратури

про стягнення неотриманої частини заробітної плати,-

ВСТАНОВИВ:

03 грудня 2020 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) доЗапорізької обласної прокуратури (далі по тексту - відповідач), в якому позивач, просить суд:

- стягнути з Держави України в особі Запорізької обласної прокуратури (, Запорізька область, м. Запоріжжя, Матросова Олександра, будинок 29-А) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, паспорт НОМЕР_1 виданий 09 квітня 2004 року Чернігівьким РВ УМВС України в Запорізькій області, код платника податків: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 ) матеріальну шкоду, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року по 18 березня 2019 року, а також недоплачених за цей період надбавок за вислугу років та виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством, визначених частиною другою статті 81 Закону України "Про прокуратуру".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 листопада 2020 року позивач дізнався, що Державою Україна було порушено його право власності на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованої ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Позивачем у позовній заяві було наголошено на тому, що відповідно до змісту ч. 2 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок. Звертає увагу, що Конституційний Суд України не робить закон неконституційним, а тільки виявляє цей факт, тож говорити про ретроактивну дію рішення Конституційного Суду України некоректно, оскільки рішення Конституційного Суду України не є нормативними актами, а самі акти, які визнані неконституційними, втратили чинність одночасно з винесенням рішенням Конституційного Суду України, але факт неконституційності був і раніше. Виправлення помилок, допущених при ухваленні законів, передбачено ст. 152 Конституції України, а право на захист прав та інтересів осіб, яким внаслідок дії законів, що не відповідали Конституції України, завдано матеріальної чи моральної шкоди, визначено нормою прямої дії - ч. 3 ст. 152 Конституції України. Крім того, у позовній заяві зазначено, що до спірних правовідносин не може застосовуватись ст. 1175 Цивільного кодексу України, оскільки вона регулює правовідносини виключно в частині відшкодування шкоди, завданої в результаті прийняття органом влади нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, в той час, як Конституційний Суд України є органом конституційної юрисдикції, який забезпечує верховенство Конституції України, вирішує питання про відповідність Конституції України законів України, та у передбачених Конституцією України випадках, інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до Конституції України, проте, повноважень на визнання незаконним чи скасування нормативно-правового акта не має. Позивач також посилається на позицію Європейського суду з прав людини, яка була висловлена у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00), де суд наголошував, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними. Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань. Кім того, позивачем було зменшено розмір позовних вимог у зв`язку з тим, що з 25 вересня 2019 року саме Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ (зі змінами внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ), а не Бюджетний кодекс України (норма якого визнана неконституційною) передбачає оплату праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур.

Ухвалою суду від 07.12.2020 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 17.12.2020 о/об 14 год. 10 хв.

17 грудня 2020 року ухвалою суду продовжено строк підготовчого провадження та відкладено підготовче засідання на 22 лютого 2021 року об 11 год. 00 хв.

29.12.2020 від представника відповідача через канцелярію суду (вх. №64004) поданий відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує та зазначає наступне.Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України. Згідно з вимогами статті 48 Бюджетного кодексу України та розміру загальної суми, передбаченої в Законах України «Про Державний бюджет України» на 2015-2020 роки на утримання органів прокуратури, Офісом Генерального прокурора проводились розрахунки сум на оплату праці у розрізі прокуратур усіх рівнів для затвердження їх у відповідних кошторисах видатків на кожен рік відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», у зв`язку з чим прокуратура Дніпропетровської області не мала правових підстав для нарахування та виплати позивачу заробітної плати поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України. Крім того, відповідачем у відзиві наголошено, що за змістом ст. 152 Конституції України рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, а у разі встановлення порушеного права ОСОБА_1 на отримання заробітної плати у розмірах, встановленими ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завдану йому матеріальну шкоду повинна відшкодовувати саме держава, а не конкретний державний орган в межах власних бюджетних асигнувань. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

21 січня 2021 року позивачем через канцелярію суду (вх. №4744) подано уточнену позовну заяву про стягнення матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати, згідно якої позивач просить суд: стягнути з Держави України в особі Запорізької обласної прокуратури на його користь матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме: посадового окладу, визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року по 18 березня 2019 року у сумі 977940,00 грн. До уточненої позовної заяви позивач надав розрахунок завданої йому матеріальної шкоди, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного за ч.3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» завданої положеннями пункту 26 розділ VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року по 18 березня 2019 року, а також недоплачені за цей період надбавок за вислугу років та виконання обов`язків на адміністративній посаді, визначені частиною другою статті 81 Закону України «Про прокуратуру».

Ухвалою суду від 22.02.2021 зупинено провадження по справі для примирення сторін до 12.04.2021 до 09 год. 10 хв.

Ухвалою суду від 12.04.2021 поновлено провадження по справі та призначено судове засідання на 22.04.2021 о/об 16 год. 30 хв.

Ухвалою суду від 12.04.2021 підготовче провадження у справі №280/8810/20 - закрито. Призначено судове засідання на 22 квітня 2021 року об 16 год. 30 хв.

Ухвалою суду від 22.04.2021 відкладено судове засідання в адміністративній справі №280/8810/20 на 19.05.2021 о 09 год. 00 хв.

Ухвалою суду від 23.04.2021 задоволено клопотання представника позивача про проведення судового засідання у режимі відеоконференції.

Усною ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 19.05.2021 судом прийнята до розгляду уточнена позовна заява.

В судовому засіданні, проведеному у режимі відеоконференції, позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили позов, з урахуванням збільшених позовних вимог, задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування позовних вимог посилалась на обставити та доводи, які викладені у заявах по суті справи.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив у задоволенні позову відмовити з присиланням на доводи, які викладені у відзиві.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.

ОСОБА_1 працював в органах прокуратури 12 листопада 1997 року по 18 березня 2019 року, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією трудової книжки.

Відповідно до змісту ч. 2 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок.

В період з 26 жовтня 2014 року по 31 грудня 2016 року ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» встановлювала, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:

з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

З 01 січня 2017 року по 24 вересня 2019 року ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» визначала, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» було установлено у 2015 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі:

з 1 січня - 1218 гривень, з 1 вересня - 1378 гривень.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» було установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі:

з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» було установлено у 2017 році прожитковий мінімум для працездатних осіб:

з 1 січня 2017 року - 1600 гривень.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» було установлено у 2018 році прожитковий мінімум для працездатних осіб:

з 1 січня 2018 року - 1762 гривні.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» було установлено у 2019 році прожитковий мінімум для працездатних осіб:

з 1 січня 2019 року - 1921 гривня.

Таким чином встановлено, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури у відповідності до ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» повинен був становити:

з 01 липня 2015 року по 31 серпня 2015 року: 10 х 1 218,00 грн х 2 = 24 360 грн;

з 01 вересня 2015 року по 31 грудня 2015 року: 10 х 1 378,00 грн х 4 = 55 120 грн;

з 01 січня 2016 року по 30 квітня 2016 року: 11 х 1 378,00 грн х 4 = 60 632,00 грн;

з 01 травня 2016 року по 30 листопада 2016 року: 11 х 1 450,00 грн х 7 = 111 650,00 грн;

з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року: 11 х 1 600,00 грн = 17 600,00 грн;

з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року: 12 х 1 600,00 грн х 12 = 230 400,00 грн;

з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року: 12 х 1 762,00 грн х 12 = 253 728 грн;

з 01 січня 2019 року по 18 березня 2019 року (по день фактичного звільнення): 12 х 1 921,00 грн х 3 = 184 416,00 грн;

з 01 вересня 2019 року по 18 березня 2019 року: 12 х 1600,83 грн = 57629,88 грн.

В той же час посадовий оклад ОСОБА_1 за час перебування його на посадах у органах прокуратури за період з 01 липня 2015 року по 18 березня 2019 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 зі змінами, та згідно наданою Запорізькою обласною прокуратурою довідкою, становив:

з 01 липня 2015 року 1363 грн на посаді прокурора прокуратури м. Енергодар Запорізької області;

з 01.09.2015 - 1378 грн - на посаді прокурора м. Енергодар Запорізької області;

з 13.10.2015 - 1395 грн - на посаді прокурора м. Енергодар Запорізької області;

з 01.12.2015 - 1744,00 грн - на посаді прокурора прокуратури м. Енергодар Запорізької області;

з 15.12.2015 -2048,00 грн - на посаді прокурора Енергодарської місцевої прокуратури Запорізької області;

з 22.06.2017 - 3085,00 грн - на посаді заступника керівника Енергодарської місцевої прокуратури Запорізької області;

з 06.09.2017 - 7460,00 грн - на посаді заступника керівника Енергодарської місцевої прокуратури Запорізької області;

посадовий оклад складав у період з листопада 2017 по квітень 2018 року- 8206,00 грн, та з червня 2018 року по квітень 2019 року 8206,00 грн, оскільки посадовий оклад 7460,00 грн збільшений на 10% відповідно до Примітки до додатку №7 «Схема посадових окладів працівників місцевих прокуратур, військових гарнізонів та прирівняних до них прокуратур» Постанови №505.

24.11.2020 за вих №24-11/2020 представником позивача до відповідача був направлений адвокатський запит з проханням надання інформації про розмір посадового окладу, який був встановлений для позивача за час його перебування на посаді та інформацію про розмір посадового окладу, який повинен був бути встановлений для позивача з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020.

30.11.2020 за №21-600вих-20 відповідачем був наданий лист на адвокатський запит, якому зазначена інформація ро розмір посадового окладу з липня 2015 по квітень 2019 та окремо зазначено, що інформація про розмір посадового окладу позивача, що визначений на підставі ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», за вказаний у запиті період у відповідача відсутня.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» № 79-VIII від 28 грудня 2014 року (дата набрання чинності - 01 січня 2015 року) було внесено зміни до п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» та установлено, що стаття 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Частина 3 статті 152 Конституції України визначає, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

При цьому, положення ч. 3 ст. 152 Основного Закону прямо посилається на спеціальний закон, а тому відшкодування шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, не може здійснюватися в іншому, аніж у встановленому законом порядку. Проте, закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на даний час не прийнятий.

В Україні діє норма ст. 1175 Цивільного кодексу України, яка гарантує право особи на відшкодування шкоди, завданої в результаті прийняття органом влади нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований.

Конституційний Суд України є органом конституційної юрисдикції, який забезпечує верховенство Конституції України, вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених Конституцією України випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до Конституції України (ст. 1 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VIII).

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 89 Закону України «Про Конституційний Суд України», рішення Суду містить резолютивну частину із зазначенням: а) акта (його окремих положень), що його Суд визнав конституційним чи неконституційним, - у справі щодо конституційності акта (його окремих положень); б) офіційного тлумачення положення Конституції України, щодо якого було подано конституційне подання, - у справі щодо офіційного тлумачення Конституції України; в) того, що рішення Суду є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено; г) джерела, в якому рішення Суду має бути опубліковано.

З аналізу статусу Конституційного Суду України та його повноважень, суд робить висновок, що Конституційний Суд України не наділений повноваженнями щодо визнання незаконними і скасування нормативно-правових актів.

Таким чином, ст. 1175 Цивільного кодексу України не поширюється на правовідносини щодо відшкодування шкоди завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, оскільки зазначена норма Цивільного кодексу України регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої нормативно-правовим актом, що був визнаний незаконним і скасований.

Проаналізувавши положення законодавства, які визначають право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (дане право закріплене у ст. 56 Конституції України і воно не є тотожним до права, закріпленого у ч. 3 ст. 152 Конституції України), суд вважає, що відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування у сфері нормотворчої діяльності, яке визначене ст. 1175 Цивільного кодексу України, є розширеним тлумаченням та похідним від права, яке закріплено саме у ст. 56 Конституції України. Крім того, право гарантоване ст. 56 Конституції України знайшло своє відображення у ст. 1173 Цивільного кодексу України (Відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування), ст. 1174 Цивільного кодексу України (Відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування), ст. 1175 Цивільного кодексу України (Відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування у сфері нормотворчої діяльності), ст. 1176 Цивільного кодексу України (Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду).

Між тим, спеціального закону, який визначав би порядок відшкодування шкоди, право на яке визначене ч. 3 ст. 152 Конституції України, на законодавчому рівні у Державі Україні не прийнято, у зв`язку з чим суд погоджується з позицією позивача, що у спірних правовідносинах норми Конституції повинні застосовуватись як норми прямої дії.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Конституції України, норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Пряма дія норм Конституції України означає, що ці норми застосовуються безпосередньо. Законами України та іншими нормативно-правовими актами можна лише розвивати конституційні норми, а не змінювати їх зміст. Закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються лише у частині, що не суперечить Конституції України (абзац 2 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини п`ятої статті 21 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (справа про завчасне сповіщення про проведення публічних богослужінь, релігійних обрядів, церемоній та процесій) від 08 вересня 2016 року № 6-рп/2016).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. BULGARIA»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи.

Засіб правового захисту, що передбачений зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року).

Ефективний засіб правового захисту у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату, винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Стаття 8 Загальної декларації прав людини 1948 року проголосила право кожної людини на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

Європейський суд з прав людини наголошує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року).

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («CANTONI v. FRANCE»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№ 20372/11).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 27 червня 2019 року у справі «ПАТ «КІРОВОГРАДОБЛЕНЕРГО» проти України» суд встановив порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, у зв`язку з відсутністю можливості у заявника ініціювати отримання належного відшкодування через відсутність чіткого та передбачуваного законодавства у цьому зв`язку.

Отже, оскільки на законодавчому рівні не визначено чіткого та послідового порядку відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, який міг би бути вирішений в порядку цивільного судочинства, і оскільки одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій, а питання матеріального і соціально-побутового забезпечення прокурорів регулюється розділом IX Закону України «Про прокуратуру», суд приходить до висновку, що даний спір (спір про відшкодування шкоди, завданої прийняттям неконституційного акта, у вигляді недоплаченої частини заробітної плати, яка мала бути нарахована позивачу, за період коли позивач працював на посаді прокурора, тобто перебував на публічній службі) пов`язаний з проходженням публічної служби і повинен розглядатись за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічний висновок був зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц (провадження № 14-360цс18), де предметом спору було стягнення збитків, завданих прийняттям неконституційного акта, у вигляді неотриманої частини заробітної плати та щомісячного грошового утримання, які мали бути нараховані позивачу, коли він працював суддею, тобто перебував на публічній службі, і де суд прийшов до висновку, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачем публічної служби, до чого включається і виплата заробітної плати та щомісячного грошового утримання, а спори, пов`язані з проходженням публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства.

Оскільки суд прийшов до висновку, що у даних правовідносинах ч. 3 ст. 152 Конституції України застосовується як норма прямої дії, то суд погоджується з доводами позивача, що шкоду завдану фізичній особі актами і діями, що визнані неконституційними, повинна відшкодовувати Держава України, в особі державного органу, адже згідно зі ст. 170 Цивільного кодексу України, де закріплюється плюралістична модель участі держави у майнових відносинах, держава набуває цивільних прав і здійснює обов`язки через органи державної влади.

Згідно наданого витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який сформовано та надано позивачем по позовної заяви, Прокуратура Запорізької області є державною організацією (установою, закладом).

Суд приходить до висновку, що у зв`язку з особливою формою представництва держави і у вигляді множинності осіб, які виступають від її імені, заходи примусу по стягненню шкоди проти держави повинні бути спрямовані на конкретний державний орган, уповноважений виступати у цих відносинах від імені та в інтересах держави, а оскільки конкретного порядку та конкретного органу уповноваженого на відшкодування шкоди за ч. 3 ст. 152 Конституції України на законодавчому рівні не закріплено, то з цього слідує, що Держава Україна у спірних правовідносинах щодо компенсації шкоди завданої прийняттям неконституційного акта, у вигляді недоплаченої частини заробітної плати, яка мала бути нарахована позивачу, за період коли позивач працював на посаді прокурора, набуває цивільних прав і здійснює обов`язки через органи державної влади - Дніпропетровську обласну прокуратуру.

Частиною 1 статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Згідно п. 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року, положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що втрата нормативно-правовим актом (або його частиною) чинності не тотожна його неконституційності. Конституційним Судом України визнано факт неконституційності положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що вказує на те, що такі положення суперечили нормам конституції з моменту їх прийняття. Рішення Конституційного Суду України не створює юридичного факту неконституційності нормативно-правового акту, а встановлює наявність чи відсутність такого юридичного факту. Отже, положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, були неконституційними і до 26 березня 2020 року.

Неконституційність закону - це помилка держави, що й встановлює Конституційний Суд України. Конституційний Суд України не робить закон неконституційним, а тільки виявляє цей факт, у зв`язку з чим суд вважає, що поняття ретроактивної дії рішення до рішень Конституційного Суду України незастосовне, оскільки останні нормативними актами не являються. Акти Конституційного Суду України мають досить складну правову природу, вони є правовими актами, в певних передбачених законодавством випадках мають нормативний зміст, але не є нормативно-правовими актами в повному їх розумінні.

Виправлення помилок, допущених при ухваленні законів, передбачено саме ст.152 Конституції України, а захист прав та інтересів осіб, яким внаслідок дії законів, що не відповідали Конституції України, завдано матеріальної чи моральної шкоди, визначений саме прямою нормою ч. 3 ст. 152 Конституції України.

Суд погоджується з позицією позивача, що не можна нанести шкоду неконституційним актом після винесення рішення Конституційним Судом України про неконституційність акта, оскільки даний акт вже втрачає чинність. Шкода виникає до виявлення факту неконституційності, у період коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним.

Відповідно до змісту ч.ч. 1-2 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно зі ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Jatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, пункт 58, ЄСПЛ 1999-II).

У справі «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» Європейський суд з прав людини постановив, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосовувати для захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати таке рішення дійсним та розраховувати на певний стан речей.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що діями та рішенням Держави України було порушено право власності позивача (правомірні очікування позивача на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованої ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» за період роботи у органах прокуратури, не були реалізовані Державною Україною), чим завдано майнову шкоду ОСОБА_1 актом, що визнаний неконституційними.

Крім того, суд погоджується з позицією позивача, що державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів (даний принцип та залежність від наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, було закріплено у окремих положеннях пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, які визнані неконституційними згідно Рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року), як на підставу невиконання зобов`язань.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 було наголошено, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. Інакше всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними. Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 березня 2011 року (остаточне 10/06/2011) у справі «Сук проти України» (Заява № 10972/05) наголошував, що державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань

Аналогічний правовий висновок про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду у справі № 911/4249/16 від 17 квітня 2018 року, Великої Палати Верховного Суду у справі №12-46гс18 від 10 квітня 2018 року та ін.

За приписами частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23 лютого 2006 року визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 2 КАС України визначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 щодо застосування до спірних правовідносин норми прямої дії ч. 3 ст. 152 Конституції України та стягнення з Держави України в особі Запорізької обласної прокуратури на його користь матеріальної шкоди, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними за Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року, за період з 01 липня 2015 року по 18 березня 2019 року.

Позивачем було надано разом з уточненою позовною заявою розрахунок розміру шкоди. Відповідач наданим йому правом не скористався, свого розрахунку розміру шкоди не надав. У зв`язку з чим суд приймає розрахунок позивача, згідно якого заробітна плата, а саме недоотриманий посадовий оклад ОСОБА_1 , визначений за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» з вирахуванням виплаченого посадового окладу, повинен складати:

Нараховано та сплачено Повинно бути нараховано Недоплата Разом недоплачено

посадовий оклад, посадовий оклад, посадовий оклад, посадовий оклад

вислуга років та вислуга років вислуга років вислуга років

зайняття та зайняття та зайняття та зайняття

адміністративної адміністративної адміністративної адміністративної

посади посади посади посади

оклад вислуга оклад вислуга оклад вислуга

2015

липень

1363,00 408,90 12800,00 3840,00 11437,00 3431,10 14868,10

серпень

1363,00 408,90 12800,00 3840,00 11437,00 3431,10 14868,10

вересень

1378,00 413,40 13780,00 4134,00 12402,00 3720,60 16122,60

Жовтеньпо 12 жовтня(8), 21 роб.день

524,95 157,49 5249,52 1574,86 4724,57 1417,37 6141,94

Жовтень з 13 жовтня (13)21 роб.день

863,57 259,07 8530,48 2559,14 7666,91 2300,07 9966,98

Листопадпо 15 грудня (11) 23 род.дні

1395,00 418,50 13780,00 4134,00 12385,00 3715,50 16100,50

грудень з 16 грудня (12) 23 род.дні

834,09 250,23 6590,43 1977,13 5756,34 1726,90 7483,24

грудень

1068,52 320,56 7189,57 2156,87 6121,05 1836,31 7957,36

2016

січень

2048,00 614,40 15158,00 4547,40 13110,00 3933,00 17043,00

лютий

2048,00 614,40 15158,00 4547,40 13110,00 3933,00 17043,00

березень

2048,00 614,40 15158,00 4547,40 13110,00 3933,00 17043,00

квітень

2048,00 614,40 15158,00 4547,40 13110,00 3933,00 17043,00

травень

2048,00 614,40 15950,00 4785,00 13902,00 4170,60 18072,60

червень

2048,00 614,40 15950,00 4785,00 13902,00 4170,60 18072,60

липень

2048,00 614,40 15950,00 4785,00 13902,00 4170,60 18072,60

серпень

2048,00 614,40 15950,00 4785,00 13902,00 4170,60 18072,60

вересень

2048,00 614,40 15950,00 4785,00 13902,00 4170,60 18072,60

жовтень

2048,00 614,40 15950,00 4785,00 13902,00 4170,60 18072,60

листопад

2048,00 614,40 15950,00 4785,00 13902,00 4170,60 18072,60

грудень

2048,00 614,40 17600,00 5280,00 15552,00 4665,60 20217,60

2017

січень

2048,00 614,40 19200,00 5760,00 17152,00 5145,60 22297,60

лютий

2048,00 614,40 19200,00 5760,00 17152,00 5145,60 22297,60

березень

2048,00 614,40 19200,00 5760,00 17152,00 5145,60 22297,60

квітень

2048,00 614,40 19200,00 5760,00 17152,00 5145,60 22297,60

травень

2048,00 614,40 19200,00 5760,00 17152,00 5145,60 22297,60

червень з1 по 21 (14)20 роб.днів

1433,60 430,08 13440,00 4032,00 12006,40 3601,92 15608,32

червень з22 по 30 (6)20 роб днів

925,50 277,65 7488,00 2246,40 6562,50 1968,75 8531,25

липень

3085,00 925,50 24960,00 7488,00 21875,00 6562,50 8437,50

серпень

3085,00 925,50 24960,00 7488,00 21875,00 6562,50 28437,50

вересень з 1 по 5(3)21роб днів

440,71 132,21 3565,71 1069,71 3125,00 937,50 4062,50

вересень з 6 по 30(18) 21роб днів

1918,29 21394,29 6418,29 15000,00 4500,00 19500,00

жовтень

7460,00 2238,00 24960,00 7488,00 17500,00 5250,00 22750,00

листопад

8206,00 2461,80 24960,00 7488,00 16754,00 5026,20 21780,20

грудень

8206,00 2461,80 24960,00 7488,00 16754,00 5026,20 21780,20

2018

січень

8206,00 2461,80 27487,20 8246,16 19281,20 5784,36 25065,56

лютий

8206,00 2461,80 27487,20 8246,16 19281,20 5784,36 25065,56

березень

8206,00 2461,80 27487,20 8246,16 19281,20 5784,36 25065,56

квітень

8206,00 2461,80 27487,20 8246,16 19281,20 5784,36 25065,56

травень

7460,00 2238,00 27487,20 8246,16 20027,20 6008,16 26035,36

червень

8206,00 2461,80 27487,20 8246,16 19281,20 5784,36 25065,56

липень

8206,00 2461,80 27487,20 8246,16 19281,20 5784,36 25065,56

серпень

8206,00 2461,80 27487,20 8246,16 19281,20 5784,36 25065,56

вересень

8206,00 3282,40 27487,20 10994,88 19281,20 7712,48 26993,68

жовтень

8206,00 3282,40 27487,20 10994,88 19281,20 7712,48 26993,68

листопад

8206,00 3282,40 27487,20 10994,88 19281,20 7712,48 26993,68

грудень

8206,00 3282,40 27487,20 10994,88 19281,20 7712,48 26993,68

2019

січень

8206,00 3282,40 29967,60 11987,04 21761,60 8704,64 30466,24

лютий

8206,00 3282,40 29967,60 11987,04 21761,60 8704,64 30466,24

березень

4513,30 1805,32 16482,18 6592,87 11968,88 4787,55 16756,43

Разом недоплата (посадовий оклад, вислуга років та зайняття адміністративної посади) 977940,00

Отже, розмір матеріальної шкоди, яку спричинено ОСОБА_1 , у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року по 18 березня 2019 року включно, складає 977940,00 грн.

Частиною 1статті 9 КАС України, визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України: в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи встановлені обставини справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Оскільки позивач, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від його сплати, розподіл судових витрат в порядку ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 14, 90, 139, 143, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (код платника податків: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до Запорізької обласної прокуратури (69005, Запорізька обл., місто Запоріжжя, вул. Матросова Олександра, будинок 29-А, ) про стягнення неотриманої частини заробітної плати - задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Держави України в особі Запорізької обласної прокуратури (, Запорізька область, м. Запоріжжя, Матросова Олександра, буд. 29-А) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, паспорт НОМЕР_1 виданий 09 квітня 2004 року Чернігівьким РВ УМВС України в Запорізькій області, код платника податків: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 ) матеріальну шкоду, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року по 18 березня 2019 року, а також недоплачених за цей період надбавок за вислугу років та виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством, визначених частиною другою статті 81 Закону України "Про прокуратуру" у розмірі 977940 (дев`ятсот сімдесят сім тисяч дев`ятсот сорок) гривень 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписане суддею 31 травня 2021 року.

Суддя Р.В. Сацький