Справа № 160/13472/20
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2021-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 травня 2021 року м. Дніпросправа № 160/13472/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Бишевської Н.А. (доповідач),

суддів: Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження

апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року

у справі №160/13472/20

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області

третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

21 жовтня 2020 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області в якому просила:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати судді Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 31 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст.29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік та обмеженням нарахування в сумі 169868 гривень 81 копійка;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області провести нарахування суддівської винагороди судді Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 31 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст.130 Конституції України та ст. 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, та виплатити недоотриману частину суддівської винагороди в сумі 169868 гривень 81 копійка;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на користь судді Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за квітень 2020 року, травень 2020 року, червень 2020 року, липень 2020 року, серпень 2020 року у розмірі 169868 гривень 81 копійка з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 18 квітня 2020 року по 31 серпня 2020 року;

- допустити до негайного виконання постанову суду в частині зобов`язання виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 у межах суми стягнення за один місяць.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на протиправні дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати судді Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 31 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки), передбаченого частиною третьою статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 р. у справі № 160/13472/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати судді Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 31 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст.29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік та обмеженням нарахування в сумі 167027,86 грн.

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області провести нарахування суддівської винагороди судді Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 31 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст.130 Конституції України та ст. 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, та виплатити недоотриману частину суддівської винагороди в сумі 167027,86 грн.

Стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на користь судді Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за квітень 2020 року, травень 2020 року, червень 2020 року, липень 2020 року, серпень 2020 року у розмірі 167027,86 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 18 квітня 2020 року по 31 серпня 2020 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції фактично виходив з того, що в спірному випадку під час визначення розміру суддівської винагороди позивачці застосуванню підлягають положення Конституції України та Закону України "Про судоустрій та статус суддів". При цьому суд, з посиланням на положення статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, вказав на те, що в спірному випадку застосуванню підлягають норми Конституції України як норми прямої дії. З цих підстав, суд дійшов висновку, що відповідач, здійснивши нарахування та виплату позивачці суддівської винагороди у спірний період з обмеженнями, передбаченими статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX) діяв з порушенням вимог статтей 130 Конституції України та статті 135 Закону №1402-III, що у свою чергу призвело до порушення прав позивачки та його гарантій незалежності судді.

Не погодившись з рішенням суду, Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області подано апеляційну скаргу, згідно якої особа, яка подає апеляційну скаргу просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 р. у справі № 160/13472/20, як таке що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник фактично висловлює свою незгоду з обраним судом першої інстанції способом захисту порушеного права. Скаржник вказує, що такий спосіб захисту права, як зобов`язання відповідача вчинити певні дії, є неефективним та не призведе до реального поновлення права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, відповідно до Указу Президента України від 14 жовтня 2002 року № 926/2002 та наказу Начальника Луганського обласного управління юстиції № 132 від 02 грудня 2002 року ОСОБА_1 , призначено на посаду судді Антрацитівського районного суду Луганської області.

Указом Президента України "Про переведення суддів місцевих загальних судів та призначення виконуючих обов`язків голів цих судів" № 358/2004 від 23.03.2004 року та Наказу начальника територіального управління державної судової адміністрації в Луганській області позивача, позивачку переведено на роботу на посаді судді новоутвореного Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області.

Постановою Верховної ради № 524-VI від 18.09.2008 року та наказом Територіального управління державної судової адміністрації в Луганській області № 549/к від 13.10.2008 року позивачку обрано на посаду судді Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області.

Указом Президента України «Про переведення суддів» № 203/2015 від 07 квітня 2015 року ОСОБА_1 переведено з посади судді Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області на посаду судді Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

Наказом голови Антрацитівського районного суду Луганської області від 10.04.2015 року ОСОБА_1 відраховано зі штату Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області, як таку, що переведена безстроково на посаду судді Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

Наказом Голови Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області № 28 від 14.04.2015 року "Про зарахування до штату судді ОСОБА_1 " зараховано до штату Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області та встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30% від посадового окладу судді.

Наказом Голови Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області № 55 від 31 серпня 2015 року "Про встановлення щомісячної доплати за вислугу років" позивачу було встановлено 40% відсотків від посадового окладу судді Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, стаж роботи становить 16 років 11 місяців 20 днів.

Наказом голови Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області № 100 від 30.08.2018 року «Про встановлення щомісячної доплати за вислугу років» позивачу встановлено щомісячну доплату в розмірі 50% від посадового окладу.

За період з 01 січня 2020 року до 18 квітня 2020 року позивачці нарахована суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад виходячи з 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2020 року, доплати за вислугу років в розмірі 50 % від посадового окладу судді.

З 18.04.2020 року суддівська винагорода виплачувалась в розмірі, значно меншому, ніж це визначено спеціальним Законом України «Про судоустрій і статус суддів», з недоплатою за квітень 2020 року -21645,33 грн., за травень 2020 р. - 56819,00 грн., за червень 2020 р. - 51137,10 грн., за липень 2020 року - 34585,48 грн., за серпень 2020 року - 5681,90 грн., а всього за період з квітня 2020 р. по серпень 2020 р. недоотримана сума становить 169868,81 грн., що підтверджується розрахунковими листами за квітень-серпень 2020 року (рядок №7085 «обмеження на дохід»).

Не погодившись з обмеженням суддівської винагороди, позивачка звернулася до суду.

За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову, з огляду на таке.

Так, за змістом частини другої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до частини третьої наведеної статті (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11.03.2020 діє в редакції Закону №1774-VIII) базовий розмір посадового окладу, зокрема, судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Встановлені обставини справи, які фактично і стали підставою для звернення позивачки із цим позовом до суду, свідчать про те, що Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області у періоді з 18.04.2020 по 28.08.2020 здійснювалося нарахування та виплата їй суддівської винагороди у розмірі меншому, ніж те визначено статтею 135 Закону №1402-VIII.

Така ситуація зумовлена набранням 18 квітня 2020 року чинності Законом №553-ІХ, яким Закон №294-ІХ доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту (тут - в редакції, яка діяла до ухвалення Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року): «установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша).

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга).

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті; частина третя).

Отже, вказаним Законом визначено розмір заробітної плати (суддівської винагороди) на період дії карантину, при цьому такий розмір суддівської винагороди не узгоджувався із положеннями статті 135 Закону № 1402-VIII.

Водночас, Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону №294-ІХ.

Конституційним Судом України визнано, що скасування чи зміни законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Вирішуючи спірні правовідносини між сторонами, суд першої інстанції правильно виходив з того, що розмір винагороди судді встановлений Законом № 1402-VIII та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Так, у відповідності до статті 130 Конституції України, розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Закон № 1402-VIII, з огляду на свою назву та сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в розумінні статті 130 Конституції України.

Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що зміни до наведеного Закону в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період (з квітня по серпень 2020 року) не вносилися.

Стосовно посилань відповідача на набрання чинності Законом № 553-ІХ (яким Закон № 294-ІХ доповнено статтею 29) як на правову підставу для обмеження виплати суддівської винагороди, то суд апеляційної інстанції зазначає, що цей Закон не є законом про судоустрій та ним не вносилися зміни до Закону № 1402-VIII (стосовно розміру суддівської винагороди).

Суд зауважує, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону № 1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ).

Слід також зауважити, що Закон № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій статті 95 Конституції України та деталізовані у БК України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Отже, за такого правового регулювання, суд апеляційної погоджується з висновками суду першої інстанції, що під час нарахування та виплати позивачці суддівської винагороди у спірному періоді (квітень-серпень 2020 року) відповідач мав керуватися виключно нормами статті 135 Закону № 1402-VIII й норми інших законодавчих актів до спірних правовідносин застосовуватися не можуть.

Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/20 за якою розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом № 553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону № 1402-VIII.

У даному судовому рішенні Верховний Суд, в контексті заявлених позовних вимог щодо донарахування та виплати не отриманих коштів за період з 18.04.2020 року (суддівської винагороди, розмір якої був обмежений на підставі статті 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ), звернув увагу на процедуру бюджетного фінансування судів та вказав на необхідність з`ясування в спірному випадку причин невиплати суддівської винагороди у повному обсязі (у відповідності до статті 135 Закону №1402-VIII, без застосування встановлених статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX) обмежень) у спірному періоді.

Так, Суд виокремив дві причини, які б могли зумовити виплату суддівської винагороди у неповному обсязі.

Перша причина, у разі якщо розпоряднику бюджетних коштів нижчого рівня (суду або ж територіальному управлінню ДСА) на ці потреби були виділені кошти у недостатньому розмірі, тобто у розмірі меншому, ніж те передбачено статтею 135 Закону №1402-VIII без будь-яких обмежень. В цьому випадку, як вказав Суд, невиплату суддівської винагороди в повному обсязі можна пов`язувати із діяльністю ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (окрім Верховного Суду), відповідно як суб`єкта владних повноважень, рішеннями/діями якого порушено право особи (судді).

Друга причина, у разі якщо ДСА України, як головний розпорядник бюджетних коштів, виділила розпоряднику нижчого рівня достатньо коштів для виплати суддівської винагороди з урахуванням вимог статті 135 Закону № 1402-VIII (затвердивши відповідний кошторис), але розпорядник нижчого рівня розпорядився цими коштами з урахуванням обмежень, які встановлені статтею 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ). В такому випадку, як зазначив Суд, є підстави стверджувати, що невиплата суддівської винагороди в повному обсязі, як наслідок виникнення заборгованості з її виплати, є результатом дій/рішень розпорядника нижчого рівня, а тому спосіб захисту повинен співвідноситися/пов`язуватися з цими діями та їх наслідками.

Отже, з урахуванням вищевказаних висновків Верховного Суду, визначальним у цій справі є встановлення обставин, чи були виділені відповідачу Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, як розпоряднику бюджетних коштів нижчого рівня, кошти на виплату позивачу у спірний період (квітень-серпень 2020 року) суддівської винагороди у повному обсязі з урахуванням вимог статті 135 Закону №1402-VIII, або ж кошти були виділені з урахуванням обмежень, які встановлені статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX).

З огляду на вищевикладене, та встановлених фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що у спірному періоді відповідач був зобов`язаний здійснювати нарахування та виплату позивачці суддівської винагороди у повному обсязі у відповідності до статті 135 Закону №1402-VIII, без застосування встановлених статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX) обмежень.

Оскільки встановлені обставини справи свідчать про те, що нарахування та виплата ОСОБА_1 у спірному періоді суддівської винагороди у неповному обсязі є наслідком вчинення дій Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у спірному випадку належним способом відновлення порушеного права позивачці є зобов`язання саме Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області здійснити позивачеві донарахування недотриманих коштів.

Аргументи скаржника в апеляційній скарзі з приводу того, що рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 р. № 10-р/2020 не впливає на спірні правовідносини (що охоплюють період квітень-серпень 2020 року), на думку суду апеляційної інстанції, не мають правового значення для вирішення цієї справи, оскільки у спірному випадку йдеться не про можливість ретроспективної дії даного рішення Конституційного Суду України, тобто можливості застосування рішення на правовідносини, які відбувалися до часу його ухвалення, а про донарахування позивачу не виплаченої суддівської винагороди, розмір якої був обмежений внаслідок прийняття Закону, яким, в силу положень ст..130 Конституції України, Закону №1402-VIII, не може бути врегульований розмір суддівської винагороди.

Тобто, у спірному випадку визначальним є те, чи правильно застосовано відповідачем законодавство України, в частині визначеного розміру суддівської винагороди, з врахуванням наявності конкуренції норм права, якими, у спірному періоді, по різному визначався розмір суддівської винагороди.

Таким чином, дослідивши встановленні обставини справи, аргументи відповідача, з якими останній пов`язує незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстав для його скасування не існує.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 р. у справі № 160/13472/20 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 р. у справі № 160/13472/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в порядку та строки передбачені ст.329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк

суддя Я.В. Семененко