Справа № 260/103/21
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2021-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

17 травня 2021 року м. Ужгород№ 260/103/21
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Іванчулинця Д.В.,

при секретарі судового засідання - Костелей І.Ф.,

за участю сторін та осіб, які беруть участь у розгляді справи:

позивач та його представник не з`явилися,

представника відповідача - Магдинець О.-Л. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області (вул. Грибоєдова, буд. 12а, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000) про визнання рішення протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ч. 3 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 17 травня 2021 року проголошено вступну та резолютивну частини Рішення. Рішення в повному обсязі складено та підписано (враховуючи перебування головуючого у відпустці з 26 травня 2021 року по 28 травня 2021 року) 31 травня 2021 року.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області (далі - відповідач) про визнання рішення протиправними та зобов`язання вчинити певні дії (а.с.1-3).

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач звернувся до відповідача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте 05.01.2021 року отримав повідомлення № 4.4./31 від 23.12.2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вказує, що країною його походження є Гвінея, але він не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, мотивуючи тим, що у разі повернення до країни походження, йому загрожує реальна небезпека бути підданому нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Позивач вказує, що у 2020 році влада в Гвінеї не змінилася, панує несправедливість та етнічне насилля, за час відсутності позивача в країні посилилося переслідування опозиціонерів, погляди яких суперечать політиці діючого президента. Позивач також зазначив, що він брав участь у протестах та маніфестах проти уряду та зазнав агресії від правоохоронних сил, з боку своїх родичів та етнічної общини. Позивачу погрожували і він багато разів зазнавав нападів також з боку членів свої етнічної общини через політику і свою політичну приналежність. Його рідний брат та сестра проти нього, оскільки бажають йому смерті із-за політики, яка розділяє їх. Також із цих причин, позивач не отримую захисту від поліції. У зв`язку з цим, позивач опинився без допомоги, підтримки та є слабким, беззахисним та без жодної можливості виходу з даної ситуації. Влада країни веде політику переслідування, тиранії та несправедливості. Наразі, позивач перебуває в Україні, його політичні погляди щодо дій президента Гвінеї та його партії, які порушують права людини тільки укріпилися, і він впевнений, що буде продовжувати політичну діяльність проти діючого президента і його партії, а тому йому погрожує небезпека, і тому він не може повернутися до Гвінеї.

У судове засідання позивач чи його представник не з`явилися, подали до суду клопотання про відкладення розгляду справи, однак суд не вбачає перешкод щодо розгляду такої у відсутності позивача та його представника за наявними в матеріалах справи доказами.

Представник відповідача заперечив щодо задоволення позовних вимог, з мотивів викладених у відзиві на позов, вказавши на те, що позивач 03 грудня 2020 року повторно звернувся до відповідача із заяво про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Під час розгляду матеріалів справи громадянина Гвінеї було повідомлено, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Конакрі комуна Матото, Гвінея. За національністю малінке, сповідує іслам, освіта вища, неодружений. У листопаді 2014 року позивач легально на підставі відкритої студентської візи виїхав із Гвінеї. Після прибуття 16 листопада 2014 року до аеропорту міста Київ позивач поїхав до міста Харків, де мав приступити до навчання, однак протягом трьох місяців чекав на оформлення документів до вузу через посередника, якому віддав документи. Проживаючи в Україні нелегально протягом 2015-2016 років, позивач тільки 01.02.2016 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області через законного представника, оскільки назвав себе при зверненні неповнолітнім. За результатами розгляду заяви ДМС України 15 червня 2016 року прийняла рішення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення ДМС України за результатами оскаржень до суду залишено без змін. Позивач, як при першому зверненні, так і при повторному зверненні не надав жодних документів, які б посвідчували його особу. Однак при повторному зверненні, надав копію свідоцтва про народження. Під час свого першого звернення та повторного звернення позивач вказує, що належить до членів політичної партії Союз демократичних сил Гвінеї (UFDG), що призвело до виїзду з країни та родинної ворожнечі. Під час співбесіди 23 грудня 2020 року позивач стверджує що вступив до партії у 2009 році, однак при першому зверненні стверджував, що вступив до партії у 2010 році. У своєму першому зверненні позивач називає протести Конакрі , які мали місце у квітні 2015 року, а під час повторного звернення у 2013-2014 роках. Окремо зазначає, що позивач володіє загальновідомими фактами. Також позивач не міг зазначити дати свого затримання, з його слів це відбулося у 2012 або у 2013 році, точно він не пригадує. Під час затримання допиту не відбулося, а звільнений він був охоронцем, який звільнив е тільки його, і тих, хто знаходився з ним у камері. Твердження позивача стосовно його участі в акціях протесту у 2012 або 2013 роках та переслідуванні його у зв`язку з участю в цих акціях також не є правдоподібними, оскільки позивач надав лише загальновідому інформацію, яка знаходиться у відкритому доступі, жодних деталей тих політичних подій ним не наведено. Членство позивача в опозиційній партії, яка переслідується, залишається недоведеним. Відтак, відповідачем було відмовлено йому в наданні статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту.

В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що зі слів позивача датою його народження є ІНФОРМАЦІЯ_2 , він є громадянином Республіки Гвінея та країною його постійного проживання є Республіка Гвінея.

Позивачем не було надано ні відповідачу ні до суду жодних документів, які б підтверджували його дані та громадянство, окрім копії свідоцтва про народження при повторному зверненні до відповідача із заявою.

Як підтверджується особовою справою №2016 LV 0002, копія якої приєднана до матеріалів справи, у травні 2015 року позивач виїхав з Республіка Гвінея та на територію України прибув неповнолітнім. До потрапляння на територію України позивач перебував у транзитних державах, а саме: Малі, Лівії, Туреччині. За словами позивача, на прохання незнайомого хлопця він віддав йому свої документи на виїзді з Туреччини. З території Туреччини позивач кораблем прибув до України в червні 2015 року. Спершу перебував в місті Харків, а потім переїхав до міста Львів, де звернувся за захистом в Україні.

Так, позивач звернувся із заявою від 05.02.2016 року №109/2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області.

05 лютого 2016 року було прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У зв`язку із зміною місця проживання з Львівської на Закарпатську область, на підставі погодження Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України від 23.03.2016 року №8.5/1786-16, наказу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 01.04.2016 року №71, листа Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 08.04.2016 року №04/6606 та згідно наказу начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 11.04.2016 року №23, особову справу заявника взято на облік захисту, до органу міграційної служби у Львівській області заявник звернувся через законного представника - головного спеціаліста відділу у справах дітей Залізничної районної адміністрації ОСОБА_4 .

Як повідомив позивач в ході проведеної співбесіди, у країні громадянської належності навчався в ліцеї Кіпе в місті Конакрі.

Позивач в ході проведеної співбесіди, яка оформлена протоколом співбесіди від 26.04.2016 року розповів, що в маленькому віці втратив матір, а в кінці 2014 року помер батько. З того часу заявник проживав в сім`ї опікуна, який був близьким другом батька. Зі слів позивача, ставлення опікуна та членів сім`ї було добрим, прийняли його як сина. На життя позивач заробляв доставкою соків та працюючи на будівництвах. У період з 23 по 29 квітня 2015 року було вбито опікуна, який був лідером молодіжного осередку опозиційної політичної партії UFDG (Союз Демократичних Сил Гвінеї). В даній ситуації позивач вирішив покинути Гвінею . Дружина опікуна, якій позивач повідомив, що спробує дістатися Європи, допомогла йому грошима для виїзду.

На співбесіді 26 квітня 2016 року позивач повідомив, що у травні 2015 року на підставі паспорту вибув з Гвінеї, додавши, що легально покинув країну.

Так, при заповненні головним спеціалістом сектору по роботі з біженцями та соціальної інтеграції Управління у справах іноземців та ОБГ ГУ ДМС України у Львівській області реєстраційного листка на позивача, який звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в пункті 2.2 "Чи мав дозвіл компетентних органів на виїзд", позивач відповів, "Ні".

З метою забезпечення основних інтересів дитини, відповідно до Інструкції "Про взаємодію органів виконавчої влади в роботі з дітьми, розлученими із сім`єю, які не є громадянами України і звернулися до компетентних органів із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства соціальної політики України, Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України, Міністерства охорони здоров`я України, Адміністрації Державної прикордонної служби України 07.07.2012 року №604/417/793/499/518 було вжито заходів щодо влаштування позивача до притулку для дітей служби у справах дітей Львівської обласної державної адміністрації.

Відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, на підставі п. 2 ст. 2, ст.ст. 5, 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", наказу, МВС України від 07.09.2011 року №649 із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства внутрішніх справ №338 від 27.03.2015, заяву-анкету прийнято до розгляду 05.02.2016 року.

На підставі особистої заяви позивача від 17.02.2016 року та погодження Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України від 01.03.2016 року №8.4/1241-16 позивача вже як повнолітню особу було розміщено в пункті тимчасового розміщення біженців в Закарпатській області.

Згідно КП «Діловодство спеціалізованого суду», рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року було задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено повністю. Вищезазначене рішення набрало законної сили 06 червня 2020 року.

У вищезазначеній адміністративній справі позивач оскаржував відмову у даній йому статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту при первинному його звернення для одержання такого статусі.

03 грудня 2020 року позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23 грудня 2020 року з позивачем проведено співбесіду, про що складено протокол, копія якого наявна в матеріалах справи.

За результатами співбесіди, відповідачем складено Висновок працівника щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі висновку Головним управлінням Державної міграційної служби України в Закарпатській області було видано наказ № 101 від 23 грудня 2020 року, згідно якого було прийнято рішення відмовити позивачеві в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вищезазначеного наказу відповідачем було сформовано та скеровано позивачу повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за № 4.4/31 від 23 грудня 2020 року.

Не погоджуючись з даним рішенням, позивач його оскаржив до адміністративного суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно до ч. 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, при розгляді документів заявника відповідач зобов`язаний перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається. З метою забезпечення конфіденційності інформації про заявників та захисту членів їхніх сімей, які можуть залишатися в країні їх походження, органи державної влади під час проведення зазначених заходів повинні уникати надсилання запитів з персональними даними заявників до спеціальних правоохоронних органів (служб) країни походження заявників. Документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.

Відповідно до пп. "ж" п. 3.1. та п. 4.1 Правил розгляду заяв та, оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року № 649 із позивачем було проведено 23.12.2020 року співбесіду.

Згідно до ч. 5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі виявлення помилок або неточностей у відомостях про особу, внесених до рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з письмовим висновком, приймає рішення про їх виправлення та здійснює обмін документів, виданих на підставі такого рішення.

Таким чином, з системного аналізу ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" вбачається, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців" від 16 грудня 1998 року, пункт 5 і 6: "Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається "обов`язком доказування". У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, Які можуть бути обґрунтовані".

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Разом з тим, суд констатує, що з матеріалів справи вбачається, що позивач безперешкодно виїхав з країни походження.

Також, в протоколі співбесіди від 23.12.2020 року та в протоколі при його первинному зверненні наявні розбіжності. У первинному зверненні позивач називає протести Конакрі , в яких він брав участь мали місце у квітні 2015 році, а під час вторинного звернення у 2013-2014 роках. Не може назвати дати свого затримання терміном на десять діб, ймовірно у 2012 або у 2013 році - не пригадує. При первинному зверненні стверджував, що був членом опозиційної партії з 2010 року, а при повторному зверненні стверджує, що є членом партії з 2009 року.

Як мотив виїзду з Гвінеї позивач вказує, що його політична приналежність загрожує йому смертю або ув`язненням. Однак, на запитання за яких обставин він би погодився повернутися до Гвінеї, позивач відповів, що він не бачить таких обставин.

Окрім того, позивачем не було надано жодних документів, які б підтверджували його членства в політичній партії в неповнолітньому віці. Також є недоведеною участь позивача в маніфестах саме на стороні опозиції.

Аналізом наданої позивачем інформації разом з інформацією по країні походження не підтверджується наявність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної та невибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Також судом не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до Гвінеї.

В силу частини шостої статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

За змістом статті 40 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС "Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту" від 26 червня 2013 року № 2013/32/EU з метою прийняття рішення про прийнятність розгляду заяви про надання міжнародного захисту відповідно до статті 33 (2) (г), повторну заяву про надання міжнародного захисту має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей або висновків, які виникли або були подані заявником щодо того, чи може він/вона кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС. Якщо після попереднього вивчення, зазначеного в пункті 2 цієї статті, виникнуть чи заявником будуть представлені нові відомості або висновки, які значно підвищують ймовірність того, що заявник може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається далі відповідно до II глави. Держави-члени можуть встановлювати додаткові причини для розгляду повторної заяви. Держави-члени можуть прийняти рішення про подальший розгляд заяви, тільки якщо цей заявник не з власної вини був не в змозі обґрунтувати обставини, описані в параграфах 2 і 3 цієї статті, в ході проведення попередньої процедури, зокрема, здійснюючи своє право на ефективний засіб правового захисту відповідно до статті 46.

Також, згідно пункту 2.2 розділу ІІ Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що однією з підстав для прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наявність чинного рішення про відмову у визнанні особи, що звернулась за захистом, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктах 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначено відмінність економічного мігранта від біженця, а саме якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

На основі всебічного вивчення наданих позивачем матеріалів, а також матеріалів по країні походження (Гвінея), зокрема матеріалів, що надані Департаментом країн Близького і Середнього Сходу та Африки МЗС України, вбачається, що пояснення, які надав ОСОБА_1 , не можуть бути доказом переслідувань або існування реальної загрози переслідувань позивача в країні його громадянської належності та не доводять загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно наявних матеріалів справи ознак того, що позивач міг бути причетним до подій, які могли б підвести його під дію положень про виключення, що містяться в підпункті а), b) або з) пункту F статті 1 Конвенції 1951 року не виявлено.

Відповідно до п. 6.5. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 р. № 649 за результатами здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву, ДМС України приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту).

З врахуванням вищевикладеного суд приходить висновку, що інформаційні матеріали та надані позивачем пояснення носять загальний характер, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, відтак наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 23 грудня 2020 року за № 101 про відмову позивачеві у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованим.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

На підставі вищевказаного суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. 241, ч. 3 ст. 243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області (вул. Грибоєдова, буд. 12а, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000) про визнання рішення протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені пп. 15.5 п. 15 Розділу VII КАС України).

СуддяД.В. Іванчулинець