Справа № 816/434/18
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2021-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 р.Справа № 816/434/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,

за участю секретаря судового засідання Сузанського О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління № 9" на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.06.2020, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, м. Полтава, повний текст складено 25.06.20 по справі № 816/434/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління № 9" до Головного управління ДПС у Полтавській області, Головного управління ДФС у Полтавській області про скасування податкового повідомлення - рішення,-

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління №9" звернулося до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 02.11.2017 №, № та №.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що порушення контрагентами Товариства з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління №9" податкового законодавства не може впливати на правомірність формування останнім податкового кредиту. Вказував, що юридична відповідальність має індивідуальний характер, а тому товариство не може нести відповідальність за інших осіб, а порушення контрагентом вимог законодавства про порядку здійснення господарської діяльності не може бути підставою для висновку щодо безтоварності господарської операції. Стверджував, що реальність здійснення господарських операцій підтверджується належним чином оформленими первинними документами.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.12.2018 року залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року, позов задоволено: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Полтавській області від 02.11.2017 №, № та №.

Верховний Суд постановою від 01 жовтня 2019 року скасував рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 816/434/18, Верховний Суд зауважив на необхідності детального дослідження аргументів відповідача щодо відсутності факту придбання контрагентами позивача проданого йому товару, щодо відсутності у таких контрагентів основних фондів, виробничих потужностей та трудових ресурсів для реалізації такої кількості товарно-матеріальних цінностей. Вказав на необхідності дослідження документів, з яких можливо дослідити ланцюг постачання товару; документів, що підтверджують реальність здійснення перевезень задекларованого товару вантажівкою протягом одного дня на відстань 1699,6 км; документів на підтвердження отримання податкової вигоди від таких операцій.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.06.2020 року було залишити без задоволення адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління № 9" .

Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.06.2020 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а тому його не можна вважати законним та необґрунтованим, оскільки судом не дотримано норми матеріального права не повно досліджено обставини справи, не надано оцінку належним та допустимим доказам, які надавались позивачем.

Відповідач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представники сторін про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Від позивача до суду апеляційної інстанції неодноразово (14.01.2021, 11.03.2021, 15.04.2021) надходили клопотання про відкладення розгляду справи, які були задоволені судом апеляційної інстанції.

20.05.2021 р. від позивача знову надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, призначеної на 20.05.2021 р. у зв`язку з участю особи, що представляє інтереси позивача, в якості представника в іншій судовій справі

Розглянувши подане клопотання, колегія суддів не уважає причини повідомлені в заяві про відкладення розгляду справи поважними.

Так, частинами першою та другою статті 313 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції повинен відкласти розгляд справи у випадку неявки в судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або ж у зв`язку клопотанням учасника справи про відкладення розгляду справи, якщо суд визнав повідомлені ним причини неявки поважними.

Водночас оцінка причин неявки сторони у справі є виключним повноваженням суду, який розглядає це питання, та на власний розсуд, керуючись своїм внутрішнім переконанням, вирішує про наявність чи відсутність підстав для його задоволення, враховуючи конкретні обставини справи.

Отже, суд апеляційної інстанції не має імперативного обов`язку відкласти розгляд справи з підстав того, що учасником справи заявлено клопотання про відкладення розгляду справи, якщо суд визнав повідомлені ним причини неявки неповажними.

Колегія суддів ураховує, що за клопотання позивача судовий розгляду справи відкладався три рази, що свідчить про те, що через поведінку учасника справи справу не може бути розглянуто в розумні строки.

В матеріалах справи достатньо доказів для проведення апеляційного розгляду справи, в той час як судом апеляційної інстанції участь позивача обов`язковою не визнавалася.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що в період з 04.08.2017 по 15.09.2017 працівниками ГУ ДФС у Полтавській області проведено документальну планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління №9" з питань дотримання податкового законодавства за період з 01.07.2014 по 31.03.2017, сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне за період з 01.01.2014 по 31.03.2017.

Результати вказаної перевірки оформлені актом від 22.09.2017 №1235/16-31-14-01-10/03450436 /а.с. 33-112 т. 1/, яким, зокрема, зафіксовані наступні порушення позивачем:

- п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 138.2, п. 138.4 ст. 138, п.п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" в результаті чого підприємством: завищено від`ємне значення об`єкта оподаткування за 2015 рік на суму 1 550 927 грн; занижено податок на прибуток в сумі 815374 грн, у тому числі за 2015 рік в сумі 485 051 грн, за 1 кв. 2016 року в сумі 330 323 грн;

- п.198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1, п. 201.4, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України в результаті чого занижено податок на додану вартість на суму 739 818 грн, в тому числі: за серпень 2014 року - на суму 75 794 грн; за вересень 2014 року - на суму 189 600 грн; за жовтень 2014 року - на суму 23 364 грн; за листопад 2015 року - на суму 372 024 грн; за грудень 2015 року - на суму 79 036 грн.

За результатами розгляду вказаного акту відповідачем 02.11.2017 винесено податкові повідомлення-рішення №, яким позивачу збільшено суду грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на загальну суму 897954.75 грн (в тому числі за основним платежем 815374 грн та за штрафними санкціями 82580,75 грн); №, яким позивачу зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податок на прибуток у розмірі 1550927 грн та №, яким товариству збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів на загальну суму 996036,00 грн (в тому числі за основним платежем 664024,00 грн та за штрафними санкціями 332012,00 грн).

Зазначені податкові повідомлення-рішення Товариства з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління №9" оскаржило в адміністративному порядку, звернувшись зі скаргою до Державної фіскальної служби України.

Рішенням Державної фіскальної служби України від 19.01.2018 № 1925/6/99-99-11-01-01-25 зазначені податкові повідомлення-рішення залишені без змін, а скарга - без задоволення.

Позивач, не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, звернувся до суду з вимогою про визнання їх протиправними та скасування.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої виходив з того, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є правомірними, а тому не підлягають скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до положень пп. 14.1.36 п. 14.1 ст.14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 44.1. статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до статті 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу; дохід (прибуток) нерезидента, що підлягає оподаткуванню згідно зі статтею 160 цього Кодексу, з джерелом походження з України.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.4 вказаної статті витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

А підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Приписами підпункту 14.1.181 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду, визначена згідно з цим законом.

Згідно із п.185.1 ст.185 ПК України, об`єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Відповідно до п. 187.1 ст.187 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Порядок формування податкового кредиту передбачений статтею 198 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 визначено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Також, відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6. статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів чи сплати грошових коштів.

Пунктом 200.1 ст. 200 ПК України встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. В свою чергу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно п. 198.1 ст. 198 виникає, окрім іншого, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. При цьому, відповідно до п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою, протягом такого звітного періоду, окрім іншого, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 Кодексу).

Відповідно до ст. 1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податку.

Відповідно до абзацу 11 вищезазначеної статті Закону первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої ст.9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до вимог п.2.1 ст.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 р. за № 168/704, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 зазначеного Положення, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Як зазначає Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2019 року, винесеної по даній справі, що наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідних товарів.

В зв`язку з чим, необхідно здійснити аналіз господарських операцій позивача з його контрагентами, зокрема, на предмет реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, наявності розумної ділової мети, а також на предмет наявності/відсутності факту придбання контрагентами позивача проданого йому товару.

Судом першої інстанції було встановлено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що 20.10.2014 між ТОВ "Прімарі Білдінг" (постачальник) та позивачем (покупець) укладено договір купівлі-продажу №20/10, за умов якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором поставити продукцію, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором прийняти і оплатити таку продукцію /а.с. 123-125 т. 4/. За вказаним договором позивачу був поставлений щебінь у кількості 660 куб. м. відповідно до специфікації /а.с. 126 т. 4/, видаткової накладної № 20 від 20.10.2014 /а.с. 127 т.4/, та товарно-транспортних накладних.

Транспортні послуги щодо перевезення придбаного щебеню надавались ТОВ "КАРС".

Так, судом було встановлено, що за один робочий день - 20.10.2014 кожен автомобіль, що здійснював перевезення, здійснив по 14 поїздок на відстань 121,4 км: так, з пункту навантаження - м. Кременчук, кар`єр "Кварц", до пункту розвантаження - Лубенський район, с. Засулля (вул. Комсомольска, 151, АБЗ ТОВ "Лубенське ШБУ № 9"), що становить 121, 4 км., в одну сторону кожним водієм було зроблено по 7 поїздок з вантажем, та по 7 поїздок у зворотньому напрямку.

Тобто, загальна відстань, що проїхав кожен водій за 20.10.2014 склала - 1699,6 км., що не є технічно можливим.

Позивачем ані до суду першої інстанції ані до суду апеляційної інстанції не надано обґрунтованого пояснення вказаним обставинам, та не доведено спроможності подолання відповідної відстані автомобілями, вказаними у товарно-транспортних накладних.

Разом з цим, під час нового розгляду цієї адміністративної справи позивачем було надано пояснення та нові документи, що не були предметом розгляду раніше.

З них вбачається, що в ході проведення перевірки бухгалтером Товариства помилково було надано працівникам податкової служби невірні документи. Дійсні товарно-транспортні накладні було виявлено тільки у 2019 році та надано суду.

Однак суд першої інстанції правомірно не прийняв вказані документи як належні та допустимі докази, враховуючи приписи п.п.44.6 Податкового кодексу України. Доказів виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами матеріали справи не містять.

На підставі вищенаведеного, колегія судів робить висновок, що незважаючи на наявність в матеріалах первинних документів, вони в своїй сукупності не надають змогу прийти до висновку про реальність господарської операції позивача з ТОВ "Прімарі Білдінг", оскільки не було доведено придбання контрагентом позивача щебеню, а також транспортна документація не відповідає фактичним обставинам.

Судом також встановлено, що ТОВ «НОВАТОР - Н» поставив ТОВ "Лубенське шляхово-будівельне управління № 9" щебінь, кислоту, бітум, кислоту ортофосфатну.

Поставка товарно- матеріальних цінностей підтверджується видатковими накладними, їх облік по складу звітами матеріально-відповідальної особи ( ОСОБА_1 ) про рух цінностей по рахунках 22 та 205.

По даних господарських операціях складені податкові накладні.

Судом першої інстанції було встановлено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що надані для дослідження товарно-транспортні накладні містять недоліки, зокрема, у розділі "Відомості про вантаж" в гр. 8 "документи з вантажем" не зазначено номера, дати накладної, розділ "Вантажно-розвантажувальні операції" не заповнено: розділ "розвантаження", інформацію про довіреність вантажоодержувача не зазначено.

Також додаткові підтверджуючі документи щодо поставки щебеню, кислоти, бітуму, кислоти ортофосфатної та документи щодо встановлення реальності придбання такого товару самим постачальником (ТОВ "НОВАТОР - Н"), позивачем ані до суду першої інстанції ані до суду апеляційної інстанції не надано.

Як встановлено судом , а саме згідно з даних ЄДРПН за період з 01.01.2014 по 31.12.2014 придбання щебеню, кислоти, бітуму, кислоти ортофосфатної у підприємства ТОВ "НОВАТОР - Н" відсутнє, імпортні операції не здійснювались. У ланцюгах постачання ТОВ "НОВАТОР - Н" відповідна продукція відсутня.

На підставі вищенаведеного, колегія судів робить висновок, що вказані обставини не надають змогу прийти до висновку про реальність господарської операції позивача з ТОВ "НОВАТОР - Н", оскільки відповідні факти у своїй сукупності свідчать про безтоварність господарської операції.

Також, як вбачається з акта перевірки на донарахування суміжного об`єкта оподаткування податку на прибуток за 2014 рік мали вплив виявлені порушення з податку на додану вартість, зазначені в акті перевірки позивача від 24 лютого 2015 року № 234/22-03450436 в частині нарахування та сплати ПДВ щодо взаємовідносин із ТОВ "Емтіпрод" та ТОВ "Мінс Компані" за період із 1 по 30 вересня 2014 року.

За даними контролюючого органу ТОВ "Емтіпрод" не є виробником бітуму 60/90; в ланцюзі постачальників відсутнє підприємство, яке могло б поставити цей товар; у контрагента відсутнє майно та інші матеріальні ресурси, основні засоби, складські приміщення, транспортні засоби та трудові ресурси.

У іншого контрагента, ТОВ "Мінс Компані", відсутні довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей та необхідні для даного товару висновки про відповідність технічних умов виробництва, зберігання; наявні недоліки у товарно-транспортних накладних та прибуткових ордерах.

Вищий адміністративний суд, досліджуючи правовідносини позивача зі вказаними контрагентами, у своїй ухвалі від 26.09.2016 у справі 816/1684/15 дійшов наступних висновків.

Відповідно договорів купівлі-продажу від 19.09.2014 року №19-09 та від 22.09.2014 року №22-09, постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, поставити продукцію, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, прийняти і оплатити таку продукцію.

Надані позивачем документи бухгалтерського обліку у повній мірі не відображають зміст господарських операцій та їх вартісні показники, не підтверджують фактичне здійснення таких, оскільки: видаткові накладні за одними та тими самими номерами та датою складання подані відповідачу для проведення перевірки та подані суду містять відомості про різну номенклатуру товарів, а саме:

- у видатковій накладній № 25 від 19.09.2014 року вказано бітум БНД 60/91, тоді як у видатковій накладній № 25 від 19.09.2014 року - бітум БНД 60/90;

- у видатковій накладній № 26 від 19.09.2014 року вказано бітум БНД 60/91, тоді як у видатковій накладній № 26 від 19.09.2014 року - бітум БНД 60/90;

- у видатковій накладній № 34 від 19.09.2014 року вказано бітум БНД 60/90 та бітум БНД 60/91 , тоді як у видатковій накладній № 34 від 19.09.2014 року- бітум БНД 60/90 та бітум БНД 60/90;

- у видатковій накладній № 35 від 19.09.2014 року вказано бітум БНД 60/91, тоді як у видатковій накладній № 35 від 19.09.2014 - бітум БНД 60/90.

Тобто, видаткові накладні за одним і тим самим номером, датою складення, сумою коштів, відрізняються найменуванням (номенклатурою) товарів, що в них вказані.

В той же час, як у податкових накладних, виписаних ТОВ «Емтіпрод» так і в товарно-транспортній накладній № КП3312 від 19.09.2014 року зазначена саме номенклатура товару - бітум БНД 60/91.

Згідно з п. 2.2 договору купівлі-продажу № 19/09 від 19.09.2014 року постачальник зобов`язаний на кожну партію продукції, що є предметом за цим договором, видати сертифікат, який посвідчує відповідність названої продукції вимогам відповідних стандартів або технічних умов.

В той же час, позивачем не надано відповідачу до проведення перевірки та до суду під час розгляду даної справи сертифікату відповідності на бітум БНД 60/91.

Надані позивачем копії товарно-транспортних накладних форми № 1-ТН від 19.09.2014 року та від 22.09.2014 року, в підтвердження здійснення господарської операції по перевезенню товару від ТОВ "Емтіпрод" (м. Київ) та ТОВ "Мінс Компані" (м. Київ) містять суттєві недоліки, оскільки в них зазначено, що замовником (платником) послуг з перевезення товарів вказане ТОВ "Лубенське ШБУ № 9". В той же час, перевезення товарів, згідно вищевказаних договорів, повинно було здійснюватись за рахунок контрагентів, а не позивача.

Крім того, з наданих ТТН неможливо встановити повну адреса місцезнаходження пункту навантаження; графи «супровідні документи на вантаж» та «транспортні послуги, які надаються автомобільним перевізником» взагалі не заповнені; у графах «Прийняв водій/експедитор» та «Здав водій/експедитор» відсутні підписи водія/експедитора; відсутні відомості у графах «документи з вантажем», «розвантаження», а також підписи відповідальних осіб за навантаження та розвантаження.

Доказів перевірки якості та кількості всього придбаного товару згідно вимог пп. 5.1.1 п. 5.1, 5.1.2 п. 5.1, пп. 5.4.1-5.4.3 п. 5.4 Інструкції № 281/171/578/155 позивачем не надано.

Позивачем не були надані до перевірки товарно-транспортні накладні форми №1-ТТН (нафтопродукт), а також акти матеріально-відповідальної особи за своїм підписом, підписами водія та представника одержувача чи відправника із зазначенням їх прізвищ і посад.

Надані позивачем копії товарно-транспортних накладних складені не за формою товарно-транспортної накладної № 1-ТТН (нафтопродукт) та не містять обов`язкових реквізитів, на підставі яких здійснюється відпуск та приймання нафтопродуктів.

Крім цього, позивачем також не надані журнали реєстрації проведення вимірювань нафтопродуктів (нафти) у резервуарах за формою № 7-НП, книгу кількісного руху нафтопродуктів (нафти) за формою № 31-НП, журналу обліку надходження нафти і нафтопродуктів за формою № 6-НП.

Доводи позивача про те, що оплату за поставлений товар здійснено у безготівковій формі, що також підтверджує реальність господарських операцій та зміну майнового стану платника суд касаційної інстанції вважає необґрунтованими, оскільки наявність платіжних доручень за спірними операціями самі по собі не є підтвердженням фактичного здійснення операцій та в даному випадку - самостійною підставою для формування спірних сум податкових вигод, оскільки рух цих коштів, виходячи з вищенаведеного, не підтверджує реальність господарських операцій.

Отже, суд касаційної інстанції дійшов до висновку про те, що контрагенти позивача по господарським операціям не мали можливості забезпечити виконання укладених з позивачем договорів поставки нафтопродуктів, господарські операції між позивачем та його контрагентами не були спрямовані на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності, оскільки реальність виконання взятих зобов`язань позивачем за укладеними договорами не підтверджено належним чином оформленими первинними документами, які б у повній мірі відображали зміст господарської операції та їх вартісні показники, а тому у позивача були відсутні підстави відображення наслідків цих господарських операцій в податковому обліку.

Вказані обставини не підлягають доведенню відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України.

На підставі вищенаведеного, колегія судів робить висновок, що донарахування податку на прибуток за 2014 рік по взаємовідносинам позивача з ТОВ "Мінс Компані" та ТОВ "Емтіпрод", є правомірним.

Судом першої інстанції було встановлено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що 02.11.2015 між ТОВ "ПБК "НОВОСТРОЙ" (продавець) та ТОВ "Лубенське шляхово-будівельне управління № 9" (покупець) укладено договір купівлі-продажу товарів №150, за умов якого продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти у свою власність та оплатити матеріали, які вказані в кількості та за ціною, що наводиться в рахунку-фактурі та накладних, що є невід`ємною частиною договору.

На підтвердження реальності вказаних господарських операцій позивачем надано: банківські виписки по рахункам, податкові накладні, оборотно-сальдові відомості, звіти матеріально-відповідальної особи про рух цінностей, прибуткові ордери, видаткові накладні, специфікації, товарно-транспортні накладні, акти складені інвентаризаційними комісіями та звіряльну відомість.

Однак разом з цим, відповідно до даних ЄРПН з дати реєстрації по 31 грудня 2016 року операції з придбання щебню, мінерального порошку, Wetfix, Likomont у ТОВ "ПБК "НОВОСТРОЙ" відсутні; у ланцюгах постачання цього товариства наявна різнопланова продукція асфальт, баки розширення, вазелін технічний, водонагрівачі, гідроакумулятори, кабель, конвектори електричні, котли, муфти, мотузки, лічильники газу; за даними інформаційно-аналітичної бази «Податковий блок» у звіті 1-ДФ за IV квартал 2014 року відображено дані щодо одного працюючого за трудовим договором керівника юридичної особи; за даними фінансової звітності за 2015 рік основні фонди відсутні; відомості товарно-транспортних накладних перевізника вантажу суперечать інформації податкової звітності.

Верховним Судом у постанові від 09.12.2019 у справі № 804/1752/17 висловлена позиція про те, що відсутність можливості у контрагентів позивача здійснити господарські операції з постачання товарів внаслідок відсутності у них складських приміщень, виробничих потужностей, технічних можливостей, людських ресурсів та кваліфікованого персоналу в необхідній кількості для вчинення задекларованих операцій; не підтвердження факту придбання контрагентами проданого позивачу товару; відсутність можливості дослідити рух продукції по ланцюгу постачання (оскільки відсутні операції щодо придбання постачальниками контрагентів товарів, які поставлялися позивачу), свідчить про те, що первинні документи, надані позивачем на підтвердження здійснення господарських операцій із зазначеними вище контрагентами, є формально складеними, а господарські операції між позивачем та цими підприємствами не є реальними.

На підставі вищенаведеного, колегія судів робить висновок, що господарські правовідносини між позивачем та ТОВ "ПБК "НОВОСТРОЙ" не мали реального характеру.

Судом першої інстанції було встановлено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що 01.12.2015 між позивачем (покупець) та ТОВ "НАМБЕР ВАН УКРАЇНА" (продавець) укладено договір купівлі-продажу товару №1201/003, за умовами якого продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити мінеральний порошок за ціною, зазначеною в рахунку-фактури та накладних /а.с. 113-115 т. 4/.

На підтвердження відповідних господарських операцій позивачем надані: видаткові накладні, податкові накладні, товарно-транспортні накладні.

Однак як було визначено судом першої інстанції, що наявні недоліки товарно-транспортних накладних: не зазначено відомості про довіреність вантажоодержувача, серію, номер, дату, ПІБ, посаду водія/експедитора, який отримав вантаж; ПІБ, посаду, підпис відповідальної особи вантажовідправника; не зазначено загальну суму, на яку відпущено товар; у супровідних документах на вантаж не заповнено деякі графи.

Так, відповідно до відомостей з ЄРПН ТОВ "Намбер Ван Україна" придбало (згідно з ПН від 31 грудня 2015 року) у ТОВ "Євро ефект" мінеральний порошок на загальну суму 2,42 грн (ціна за 1 т 0, 40 грн), а продало його 30 грудня 2015 року; ТОВ "Намбер Ван Україна" придбало у вересні у ТОВ "Еллада-Премія" 2000 л керосину на загальну суму 24,00 грн (ціна за 1 л 0,012 грн).

Згідно з даними ЄРПН з дати реєстрації платника по дату здійснення указаної господарської операції, придбання ТОВ "Намбер Ван Україна" мінерального порошку у кількості 380 т та адгезійної добавки у кількості 434,17 кг відсутнє; у ланцюгах постачання цього товариства наявна інша різнопланова продукція.

На підставі вищенаведеного, колегія судів робить висновок, що господарські правовідносини між позивачем та ТОВ "Намбер Ван Україна" не мали реального характеру.

Судом першої інстанції було встановлено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що 08 травня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТРТ Компані" (постачальник) та ТОВ "Лубенське ШБУ №9" (покупець) укладено договір поставки нафтопродуктів №ПО/08/05/03, за умов якого постачальник зобов`язується передати у власність нафтопродукти, а покупець прийняти та оплатити нафтопродукти на умовах, викладених в договорі /а.с. 244-249, т. 3/.

Товариством з обмеженою відповідальністю "ТРТ Компані" на адресу позивача виписано податкову накладну №108 від 12.09.2014 /а.с. 123, т.1/.

Під час перевірки було встановлено, що ТОВ "ТРТ Компані" постачальник бітуму у податковій накладній від 12 вересня 2014 року № 1 на загальну суму 1137600 грн не зазначив обов`язковий реквізит код товару згідно з Українською класифікацією товарів зовнішньо економічної діяльності (для підакцизних товарів, ввезених на митну територію України).

На підставі вищенаведеного, колегія судів робить висновок, що позивачем не було доведено фактичного здійснення господарських операцій позивача із ТОВ "Прімарі Білдінг", ТОВ "НОВАТОР-Н", ТОВ "Емтіпрод", ТОВ "Мінс Компані", ТОВ "ПБК Новострой", ТОВ "Намбер Ван Україна", ТОВ "ТРТ Компані", що позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкової вигоди, а покупця - права на формування податкової вигоди навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками документів, в зв`язку з чим позивачем не було підтверджено право на формування показників податкового обліку за відповідними господарськими операціями з цими контрагентами.

Щодо заниження податкового зобов`язання з ПДВ за грудень 2015 року на суму 35636 грн у зв`язку із списанням зіпсованих товарно матеріальних цінностей, колегія судів зазначає.

Як встановлено судом, а саме відповідно звіту матеріально-відповідальної особи ОСОБА_2 про рух цінностей по бух. рах.22, 205 за грудень 2015 року на підставі актів, складених комісією згідно з проведеної інвентаризації основних та оборотних фондів, списано ТМЦ у зв`язку з їх непридатністю:

- трава вівсяниця в кількості 80 кг., яка під час тривалого зберігання в неопалювальному приміщенні пошкоджена гризунами та цвіллю і не придатна для висіву - на суму 1666,67 грн;

- азбестова труба в кількості 24 шт., яка не придатна для подальшого використання у зв' язку з тривалим зберіганням у відкритому складі під впливом атмосферних опадів та перепадів температури, що призвело до руйнування труб - на суму 3577,67 грн.

Відповідно до звіту матеріально-відповідальної особи ОСОБА_3 про рух цінностей по 22, 205 за грудень 2015 року на підставі актів, складених комісією на підставі проведеної інвентаризації основних та оборотних фондів, списано ТМЦ у зв`язку з їх непридатністю:

- полотно неткане в кількості 444 кв.м., яке під час тривалого зберігання в неопалювального приміщенні за рахунок перепаду температур було пошкоджене і виявилось не придатне для подальшого використання - на суму 5106,00 грн.;

- травосуміш для озеленення в кількості 1 тн. пошкоджена гризунами та цвіллю і не придатна для висіву - на суму 30633,33 грн.;

- георешітка ТХ-170 в кількості 3089,1 кв.м., яка не придатна для подальшого використання у зв`язку з тривалим зберіганням у відкритому складі під впливом атмосферних опадів та перепадів температури, що призвело до її руйнування - на суму 119894, 71 грн.;

- телескопічний лоток в кількості 173 шт., які були зруйновані під впливом атмосферних опадів та перепадів температури при зберігання у відкритому складі - на суму 17300,00 грн.

Відповідно до п.198.1 ст. 198 Податкового кодексу України у разі здійснення операцій відповідно до пункту 198.5 ст.198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), а за товарами/послугами - виходячи з вартості їх придбання.

Згідно з пунктом 198.5 статті 198 Податкового кодексу України, платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання, виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 (г) статті 189 цього Кодексу та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, відповідні податкові накладні за товарами/послугами, необоротними активами, під час такого придбання або виготовлення яких суми податку були включені до складу податкового кредиту, у разі, якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

Як було вірно визначено судом першої інстанції, що очевидним є те, що ТМЦ, які були зіпсовані, не були використані позивачем в господарській діяльності. При цьому факт псування ТМЦ наявними матеріалами як під час перевірки так і в ході судового розгляду справи - не спростовано.

Тобто, підприємством не нараховане податкове зобов`язання за грудень 2015 року на суму 35635,61 грн у зв`язку зі псуванням ТМЦ, вартість яких було включено до складу витрат від псування цінностей, що в бухгалтерському обліку підприємства відображено у грудні 2015 року проводкою Д-т 947/2 "Витрати від псування цінностей" К-т 205 "Будівельні матеріали" - на суму 178 178, 05 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України довів правомірність прийняття спірних податкових повідомлень-рішень від 02.11.2017 №, № та №, у зв`язку з чим позовні вимоги є неправомірними і такими, що нее підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними, спростовуються веденим вище та не впливають на правомірність висновків суду першої інстанції, зміст апеляційної скарги містить виключно суб`єктивне бачення позивачем обставин справи, які розглянуто судом першої інстанції та надано належну правову оцінку, а також не зазначено в чому полягає невірність застосування судом норм матеріального права, які саме норми та яким чином було порушено чи неправильно застосовано, а відтак, підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління № 9" залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.06.2020 року по справі № 816/434/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді І.М. Ральченко В.В. Катунов
Повний текст постанови складено 31.05.2021 року