Справа № 360/1353/21
Суддя: Т.І. Чернявська
Дата ухвалення: 2021-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

25 травня 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/1353/21

Луганський окружний адміністративний суд

у складі головуючого судді Чернявської Т.І.,

за участю

секретаря судового засідання Шляхтун М.М.

та

представників сторін:

від позивача - не прибув

від відповідача - не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом

ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області

про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Луганського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 (далі позивач) до Управління соціального захисту населення Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області (далі відповідач), в якому позивач з урахуванням уточненої позовної заяви від 02 квітня 2021 року б/н (арк. спр. 32-35) просить:

- визнати протиправною відмову Управління праці та соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк Луганської області, викладену в листі від 05 березня 2021 року за № 2036/02, у встановленні ОСОБА_1 статусу члена сім`ї померлого ветерана війни особи з інвалідністю внаслідок війни, та видачі відповідного посвідчення Посвідчення члена сім`ї загиблого;

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк Луганської області встановити ОСОБА_1 статус члена сім`ї померлого ветерана війни особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та видати ОСОБА_1 відповідне посвідчення Посвідчення члена сім`ї загиблого відповідно до Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є дружиною померлого чоловіка ОСОБА_2 , який за життя був визнаний особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни, мав статус особи з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, одержаного під час виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, мав право на пільги, встановлені для ветеранів війни - інвалідів війни, та який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням військового обов`язку по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, у зв`язку з чим позивач відповідно до статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту має право на встановлення статусу члена сім`ї загиблого ветерана війни - інваліда війни та отримання посвідчення члена сім`ї загиблого.

18 лютого 2021 року позивач звернулася до відповідача з заявою про встановлення їй статусу члена сім`ї загиблого ветерана війни - інваліда війни та видачу їй посвідчення члена сім`ї загиблого ветерана війни - інваліда війни.

Проте, відповідач листом від 05 березня 2021 року № 2036/02 відмовив позивачу у встановленні статусу члена сім`ї загиблого ветерана війни - інваліда війни та у видачі посвідчення члена сім`ї загиблого ветерана війни - інваліда війни. Свою відмову відповідач, посилаючись на листи Міністерства соціальної політики України від 04 липня 2017 року № 389/0/166-17/401 та від 20 грудня 2019 року № 1/10-6018, мотивував тим, що статтею 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту не передбачено встановлення статусу саме дружинам осіб з інвалідністю внаслідок війни, які померли внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням військових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

З посиланням на положення статей 19, 46 Конституції України, статей 1, 4, 7, 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302, позивач вважає протиправними дії відповідача щодо відмови у видачі посвідчення члена сім`ї померлого ветерана війни та просить позовні вимоги задовольнити.

Управління соціального захисту населення Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області позов не визнало, про що 23 квітня 2021 року через відділ діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) за вхідним реєстраційним № 14792/2021 подало відзив на позовну заяву від 22 квітня 2021 року № 1817/03 (арк. спр. 43-45).

В обґрунтування заперечень проти позову відповідач зазначив, що позивач перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області як дружина померлого громадянина із числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою, з 27 березня 2017 року.

18 лютого 2021 року позивач звернулась з заявою про встановлення статусу члена сім`ї загиблого ветерана війни - інваліда війни для отримання посвідчення члена сім`ї загиблого.

Листом від 05 березня 2021 року № 2036/02 відповідач відмовив позивачу у задоволенні заяви з огляду на таке.

Відповідно до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту до осіб, на яких поширюється чинність цього Закону, належать сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних та конфліктів (пункту 1 статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту).

До членів сімей осіб, зазначених у пункті 1 статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту належить, зокрема, один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні.

Статус дружинам надається у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, партизана, підпільника, учасника бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, внаслідок: поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків); захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби під час воєнних дій та конфліктів; захворювання, пов`язаного з перебуванням на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

При розгляді питання встановлення статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни згідно з абзацом першим пункту 1 статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту до органу соціального захисту населення подаються такі документи, які: підтверджують факт смерті військовослужбовця; встановлюють причинний зв`язок загибелі (смерті) військовослужбовця із захистом Батьківщини; підтверджують належність заявника до членів сім`ї померлого військовослужбовця.

Причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтва) у військовослужбовців (колишніх військовослужбовців), а також причинний зв`язок захворювань, поранень, які призвели до їх смерті, встановлюється військово-лікарськими комісіями відповідно до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14 серпня 2008 року № 402 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за № 1109/15800.

З урахуванням викладеного, для встановлення статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни згідно з пунктом 1 статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту повинен бути встановлений причинний зв`язок смерті ветерана війни із захворюванням, одержаним під час перебування на фронті або в період проходження військової служби (в тому числі й на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів.

Аналогічну позицію викладено в листах Міністерства соціальної політики України в 04 липня 2017 року № 389/0/166/17/401 та від 20 грудня 2019 року № 1/10-6018.

Таким чином, резюмує відповідач, відсутні правові підстави для встановлення позивачу статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни згідно з пунктом 1 статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Ухвалою від 29 березня 2021 року позовну заяву залишено без руху (арк. спр. 28).

Ухвалою від 12 квітня 2021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні на 25 травня 2021 року о 13 год. 15 хв. (арк. спр. 37-38).

Позивач у судове засідання не прибула, про дату, час і місце судового розгляду повідомлена належним чином (арк. спр. 42), заявою від 26 квітня 2021 року б/н позивач просила розглянути справу за її відсутності (арк. спр. 55).

Представник відповідача у судове засідання не прибув, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином (арк. спр. 41).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 КАС України, судом встановлено таке.

12 серпня 2011 року між позивачем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , укладено шлюб, про що свідчать свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 12 серпня 2011 року, паспорт ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , виданий Сєвєродонецьким МВ УМВС України в Луганській області 22 вересня 2011 року (арк. спр. 6, 16).

Відповідно до записів у військовому квитку від 11 листопада 1982 року ОСОБА_2 у період з 11 серпня 1986 року по 29 жовтня 1986 року виконував роботи з ліквідації наслідків аварії у 30-ті кілометровій зоні Чорнобильської АЕС (арк. спр. 9).

Архівною довідкою Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 01 жовтня 2010 року № 54068/1 підтверджується, що відповідно до архівних документів Військової частини № НОМЕР_4 ОСОБА_2 приймав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у період з 10 серпня 1986 року (наказ № 94) по 29 жовтня 1986 року (наказ № 173) та отримав дозу опромінення 23.41 рентген (арк. спр. 10).

На підставі експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України від 18 травня 2016 року № 8392, довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА № 008792 від 02 червня 2016 року та довідки МСЕК до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 441175 від 02 червня 2016 року ОСОБА_2 Луганською обласною державною адміністрацією видано посвідчення від 22 червня 2016 року серії НОМЕР_5 , відповідно до якого ОСОБА_2 був особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) (арк. спр. 11, 12, 13, 14).

Згідно з посвідченням від 19 жовтня 2016 року серії НОМЕР_6 , виданим Управлінням праці та соціального захисту населення м. Сєвєродонецька Луганської області, ОСОБА_2 був особою з інвалідністю ІІ групи і мав право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни (арк. спр. 15).

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_7 від 11 січня 2017 року (арк. спр. 17).

Відповідно до експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України від 06 березня 2017 року за № 2576 захворювання, що призвело до смерті ОСОБА_2 , пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (арк. спр. 19).

27 березня 2017 року Луганською обласною державною адміністрацією позивачу видано довідку за № 79 як дружині померлого громадянина з числа ліквідаторів категорії 1-А, смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою (арк. спр. 20).

18 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача з заявою від 18 лютого 2021 року про встановлення їй статусу члена сім`ї загиблого ветерана інваліда війни та видачу посвідчення члена сім`ї загиблого (арк. спр. 46-47).

Листом від 05 березня 2021 року за № 2036/02 відповідач відмовив позивачу у встановленні статусу члена сім`ї померлого ветерана війни, інвалідність якого настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням службових обов`язків по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, та видачі посвідчення на пільги, оскільки відповідно до пункту 1 статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту чинність цього закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6, 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів. На підставі вищевикладеного, встановлення статусу дружинам осіб з інвалідністю внаслідок війни, які померли внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням службових обов`язків по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, статтею 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту не передбачено (арк. спр. 8, 48-49).

Також відповідачем надано суду листи Міністерства соціальної політики України від 04 липня 2017 року № 389/0/166-17/401 Про надання роз`яснення та від 20 грудня 2019 року № 1/10-6018, в яких зазначено, що до осіб, на яких поширюється чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (пункт 1 стаття 10), належать, зокрема, сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 та 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів. Встановлення статусу дружинам померлих учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, смерть яких пов`язана із захворюванням, отриманим під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, статтею 10 Закону не передбачено (арк. спр. 50-51, 52-53).

Отже, спірним питанням у справі є правомірність дій відповідача щодо фактичної відмови у встановленні позивачу статусу члена сім`ї загиблого ветерана інваліда війни та наданні посвідчення члена сім`ї загиблого ветерана війни відповідно до приписів статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (далі Закон № 3551) та Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302 (далі Положення № 302).

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В преамбулі до Закону № 3551 зазначено, що цей Закон визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого становлення до них.

Поширення чинності Закону № 3551 на членів сім`ї загиблої особи є похідним від приналежності такої особи до ветеранів війни.

Відповідно до статті 4 Закону № 3551 ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону № 3551 до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Пунктом 1 частини другої статті 7 Закону № 3551 визначено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

З аналізу наведених правових норм слідує, що обов`язковими умовами, за яких особу можна віднести до осіб з інвалідністю внаслідок війни, є наявність інвалідності, доказів залучення такої особи з числа військовослужбовців та осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, одержаного під час виконання інших обов`язків військової служби, зокрема, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Згідно з експертним висновком Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України по встановленню причинного зв`язку хвороб, що привели до інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, від 18 травня 2016 року № 8392 захворювання ОСОБА_2 пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (арк. спр. 11).

Відповідно до експертного висновку Центральної міжвідомчої комісії МОЗ та МНС України по встановленню причинного зв`язку хвороб, що привели до інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС від 06 березня 2017 № 2576 захворювання, що призвело до смерті ОСОБА_2 , пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (арк. спр. 19).

Архівною довідкою Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 01 жовтня 2010 року № 54068/1 підтверджується, що відповідно до архівних документів Військової частини № НОМЕР_4 ОСОБА_2 приймав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у період з 10 серпня 1986 року (наказ № 94) по 29 жовтня 1986 року (наказ № 173) та отримав дозу опромінення 23.41 рентген (арк. спр. 10).

Відповідно до записів у військовому квитку від 11 листопада 1982 року ОСОБА_2 у період з 11 серпня 1986 року по 29 жовтня 1986 року виконував роботи з ліквідації наслідків аварії у 30-ті кілометровій зоні Чорнобильської АЕС (арк. спр. 9).

Таким чином, ОСОБА_2 у період з 10 серпня 1986 року по 29 жовтня 1986 року виконував роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, та був особою з інвалідністю ІІ групи, захворювання та смерть якого пов`язані з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Згідно з пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 20-РП/04 ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи бойових діях на території інших держав. Розділ 11 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» визначає поняття і зміст статусу ветеранів війни (учасників бойових дій, інваліди війни, учасники війни) та осіб, на яких поширюється дія його положень. Це колишні військовослужбовці, які безпосередньо як у воєнний, так і в мирний час виконували інші обов`язки військової служби та тилового забезпечення, пов`язані з необхідністю захисту Батьківщини, у тому числі з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій.

Отже, з аналізу зазначених норм чинного законодавства України та з наявних матеріалів справи, суд доходить висновку, що померлий чоловік позивача мав пільги для інвалідів Вітчизняної війни і помер від захворювання, пов`язаного з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, відповідно до статті 7 Закону № 3551 належить до осіб з інвалідністю внаслідок війни, а згідно з статтею 4 Закону № 3551 - до ветеранів війни.

Згідно з положеннями пункту 1 статті 10 Закону № 3551 чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Пунктом 2 статті 10 Закону № 3551 визначено, що чинність цього Закону поширюється на дружин (чоловіків) померлих осіб з інвалідністю внаслідок Другої світової війни, а також дружин (чоловіків) померлих учасників війни і бойових дій, партизанів, підпільників, визнаних за життя особами з інвалідністю від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге. На дружин (чоловіків) померлих осіб з інвалідністю внаслідок війни, учасників бойових дій, партизанів, підпільників і учасників війни, нагороджених орденами і медалями колишнього Союзу РСР за самовіддану працю і бездоганну військову службу, визнаних за життя особами з інвалідністю, чинність цієї статті поширюється незалежно від часу смерті особи з інвалідністю.

Відповідно до пункту 4 Положення № 302 особам, на яких поширюється чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (стаття 10 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом Посвідчення члена сім`ї загиблого.

Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, Посвідчення учасника війни і відповідні нагрудні знаки, Посвідчення члена сім`ї загиблого видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина (абзац другий пункту 7 Положення № 302).

За таких обставин суд доходить висновку, що позивач, як дружина померлого ОСОБА_2 , який належав до ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни, є особою, на яку в порядку статті 10 Закону № 3551 поширюється його чинність. Отже, позивач має право на встановлення статусу члена сім`ї померлого ветерана війни - особи з інвалідністю внаслідок війни, та отримання відповідного посвідчення, а тому відповідач неправомірно відмовив у задоволенні її заяви про встановлення відповідного статусу та видачу відповідного посвідчення.

Згідно з нормами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Суд також зазначає, що відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З аналізу норм статей 5, 245 КАС України також вбачається, що захист прав у сфері публічно-правових відносин можливий у спосіб зобов`язання відповідача прийняти певне рішення чи зобов`язання вчинити певні дії.

Верховним Судом під час розгляду справи № 823/795/17 за адміністративним провадженням К/9901/2159/17 було зроблено правовий висновок, згідно якого якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача.

Судом на підставі наявних у справі матеріалів встановлено, що для встановлення позивачеві статусу члена сім`ї померлого ветерана війни - особи з інвалідністю внаслідок війни, та надання відповідного посвідчення наявні всі підстави, виконані всі умови, визначені Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Отже, обраний позивачем спосіб судового захисту відповідає об`єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім, необхідним та ефективним, а позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до частин першої, другої статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Надані відповідачем суду листи Міністерства соціальної політики України від 04 липня 2017 року № 389/0/166-17/401 Про надання роз`яснення та від 20 грудня 2019 року № 1/10-6018 не є нормативно-правовими актами, а тому не можуть бути застосовані при розгляді даної справи.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (частина восьма статті 139 КАС України).

Станом на 01 січня 2021 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 2270,00 грн. Тобто, за одну вимогу немайнового характеру фізична особа мала сплатити судовий збір у розмірі 908,00 грн.

При зверненні до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір в розмірі 908,00 грн, що підтверджено квитанцією від 18 лютого 2021 року № 0.0..1.

З огляду на те, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача і заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до приписів частини першої статті 139 КАС України суд присуджує позивачу понесені нею і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Управління соціального захисту населення Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області (ідентифікаційний код 24179564, місцезнаходження: 93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Новікова, буд. 15-Б) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, викладену в листі від 05 березня 2021 року за № 2036/02, у встановленні ОСОБА_1 статусу члена сім`ї померлого ветерана війни - особи з інвалідністю внаслідок війни, та видачі відповідного посвідчення - Посвідчення члена сім`ї загиблого.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області встановити ОСОБА_1 статус члена сім`ї померлого ветерана війни - особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області видати ОСОБА_1 згідно з Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302, відповідне посвідчення - Посвідчення члена сім`ї загиблого.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908,00 грн (дев`ятсот вісім грн 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 243 КАС України повне рішення суду складено 31 травня 2021 року.

Суддя Т.І. Чернявська