Справа № 540/3824/20
Суддя: Дубровна В.А.
Дата ухвалення: 2021-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/3824/20

Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Дубровної В.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

встановив:

I. Зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (далі - відповідач, ГУ ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі), у якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 22.06.2020 року №-2103 та №1-2103.

II. Позиція позивача та заперечення відповідача

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивачу було надано у постійне користування земельні ділянки площею 21,4 га та 22,2 га для ведення селянського (фермерського) господарства на території Чулаківської сільської ради Голопристанського району Херсонської області, згідно з державним актом направо постійного користування IV-ХС №004344 від 28.08.2000 року. 22.03.1996 року позивачем було створено та зареєстровано фермерське господарство «ГАРТ», в якому позивач постійно перебуває головою. Виключно фермерське господарство «ГАРТ» використовує земельні ділянки з кадастровими номерами :02:001:0709 площею 22,2 га та з кадастровим номером :02:001:0720 площею 21,4 га. На адресу позивача надійшли податкові повідомлення-рішення №-2103 від 22.06.2020 року, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб 18010700 за 2020 рік в сумі 5198,06 грн. та №-2103 від 22.06.2020 року, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб 18010700 за 2020 рік в сумі 5392,38 грн. Позивач стверджує, що він вже не є власником земельних ділянок, а тому податкові зобов`язання з плати за землю повинно сплачувати ФГ «ГАРТ». Все це, на думку позивача, є підставами для задоволення позовних вимог та визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

05.01.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнаються з таких підстав. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у позивача перебувають на праві постійного користування земельні ділянки з кадастровими номерами :02:001:0709 площею 22,2 га та з кадастровим номером :02:001:0720 площею 21,4 га. Оскільки платниками земельного податку є власники земельних ділянок та землекористувачі, а право землекористування у ФГ «ГАРТ» на спірні земельні ділянки не зареєстровано, то сплачувати земельний податок повинен саме позивач. Рішенням 9 сесії 7 скликання Чулаківської сільської ради Голопристанського району №95 від 13.07.2016 року ставка земельного податку на 2017 рік встановлено в розмірі 0,7% від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Херсонській області і становила 242,90 грн./га ((34698,86 * 0,7)/100=242,90 грн.).

15.02.2021 року відповідач подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що земельні ділянки надавались для ведення селянського (фермерського) господарства, яке реєструється після того як фізична особа отримала, зокрема, право користування земельною ділянкою. Позивач вважає, що у відповідності до пп.269.1.2 п.269.1 ст.269 ПК України землекористувачем є ФГ «ГАРТ», яке на виконання пп.14.1.147 п.14.1 ст.14 ПК України здійснює плату за землю у складі розрахунку єдиного податку 4 групи.

III. Процесуальні дії у справі

Ухвалою від 07.12.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 28.08.2000 року позивачу видано державний акт на право постійного користування землею серії ІV-XC №004344, відповідно до якого ОСОБА_1 на підставі рішення Голопристанської районної Ради народних депутатів Голопристанського району Херсонської області від 21.04.1995 року, передано у постійне користування земельні ділянки площею 21,4 га та 22,2 га для ведення селянського (фермерського) господарства.

22.03.1996 року зареєстровано ФГ «ГАРТ».

Відповідно до рішення засновника ФГ «ГАРТ» №1 та наказу №1 від 22.03.1996 року ОСОБА_1 призначено на посаду голови фермерського господарства.

Рішенням загальних зборів від 04.03.2019 року №1 затверджено статут Фермерського господарства "ГАРТ".

Відповідно до п.5.5 статі 5 Статуту «Земля ФГ» встановлено, що ФГ створене відповідно до законодавства на земельній ділянці площею 43,6 га, що надана голові ФГ - ОСОБА_1 у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі рішень сесій Голопристанської районної ради народних депутатів Голопристанської районної ради народних депутатів Голопристанського району Херсонської області, а саме №22 від 21.04.1995 р. на площу - 21,4 га., №173 від 06.07.2000 р. на площу 22,2 га. Право на землю ОСОБА_1 посвідчено Державним актом на право постійного користування землею серія IV-ХС №004344.

Згідно листа Відділу у Голопристанському районі Головного управління держгеокадастру у Херсонській області №248/110-18 від 14.02.2018 року повідомлено, що за ФГ "Гарт" зокрема, обліковується земельна ділянка на праві постійного користування загальною площею 43,00 га, для ведення фермерського господарства.

22.06.2020 року відповідачем було прийнято податкові повідомлення-рішення форми "Ф" №-2103 та №-2103 за якими позивачу згідно з підпунктом 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 та відповідно до п. 286.5 ст. 286 розділу ХІІ Податкового кодексу України, визначено суми податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб в сумі 5198,06 грн. та 5392,38 грн. відповідно.

Вважаючи дані податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з цим позовом до суду.

V. Норми права, які застосував суд

Приписами ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, врегульовано Податковим кодексом України ( далі - ПК України).

Вимогами ст. 7 ПК України встановлено, що будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Статтею 23 ПК України визначено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, один об`єкт оподаткування може утворювати кілька баз оподаткування для різних податків. У випадках, передбачених цим Кодексом, конкретна вартісна, фізична або інша характеристика певного об`єкта оподаткування може бути базою оподаткування для різних податків.

Податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором.

Виконання податкового обов`язку може здійснюватися платником податків самостійно або за допомогою свого представника чи податкового агента.

Згідно ст. 37 ПК України підстави для виникнення, зміни і припинення податкового обов`язку, порядок і умови його виконання встановлюються цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Податковий обов`язок виникає у платника податку з моменту настання обставин, з якими цей Кодекс та закони з питань митної справи пов`язує сплату ним податку.

Виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.

Відповідно до пп. 14.1.72 п.14.1 ст.14 ПК України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

За змістом пп.14.1.73 п.14.1 ст.14 ПК України землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Платниками земельного податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) (пп.269.1.1 п.269.1 ст.269); землекористувачі (пп.269.1.2 п.269.1 ст.269 ПК України).

Відповідно до ст. 270 ПК України об`єктами оподаткування земельним податком є, зокрема, земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Базою оподаткування земельним податком є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом (пп.271.1.1 п.271.1 ст.271 ПК України).

19 червня 2003 року було прийнято Закон України № 937-IV «Про фермерське господарство».

У статті 1 Закону № 937-IV вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Згідно із частиною першою статті 5, частиною першою статті 7 Закону № 937-IV право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону № 937-IV).

VI. Оцінка суду

На переконання суду, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інші види ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими елементами здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 Господарського кодексу України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення.

Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 Господарського кодексу України.

Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17 (провадження № 14-385цс19).

З аналізу приписів статей 1, 5, 7, 8 Закону № 937-IV можна зробити висновок, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.

Така правова позиція стосовно належного землекористувача земельною ділянкою наданою в постійне користування фізичній особі для ведення селянського фермерського господарства після реєстрації фермерського господарства викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду в справі №922/989/18 від 23.06.2020 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/90458880).

Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання щодо переходу права постійного користування земельною ділянкою до селянського (фермерського) господарства від його засновника, у постанові від 23.06.2020 року по справі № 179/1043/16-ц вказала на те, що передбачені законом особливості надання фізичній особі земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства підтверджують те, що таку ділянку можна було безоплатно отримати лише для створення відповідного господарства, після чого її використання можливе було тільки для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто для вироблення, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції. Таку діяльність здійснює саме селянське (фермерське) господарство, а не його засновник. Іншими словами, після набуття засновником селянського (фермерського) господарства права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства та проведення державної реєстрації останнього постійним користувачем зазначеної ділянки стає селянське (фермерське) господарство.

Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 922/989/18 (№ № 12-205гс18).

За таких обставин, судом встановлено, що позивач з моменту реєстрації ФГ «ГАРТ» втратив статус землекористувача, в той же час такий статус з моменту реєстрації перейшов до ФГ «ГАРТ».

Наведене є підставою для визнання спірних податкових повідомлень-рішень, оскільки податкове зобов`язання визначено не тому суб`єкту, який є землекористувачем.

Окремо суд звертає увагу, що в даному випадку податкове зобов`язання має бути визначене не за платежем «земельний податок з фізичних осіб».

Тобто, з моменту державної реєстрації фермерського господарства відбулась і фактична заміна землекористувача земельної ділянки, а його обов`язки перейшли від позивача, як фізичної особи, до створеного ним фермерського господарства. Відтак, оскільки спірні земельні ділянки фактично використовуються саме фермерським господарством, а фізична особа, яка їх отримала з цільовим призначенням "для ведення фермерського господарства", здійснює на них діяльність не особисто, а через створену ним юридичну особу, відповідно земельний податок підлягає сплаті фактичним землекористувачем - фермерським господарством.

Що ж до посилання відповідача на те, що позивач належним чином не оформив передачу земельних ділянок фермерському господарству як землекористувачу, і відповідне право за фермерським господарством не зареєстроване у відповідному реєстрі, то ці посилання, на думку суду, є безпідставними з огляду на наступне.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, реєстрація будь-якого речового права лише підтверджує (засвідчує) право використання певним майном, а не надає правомочності щодо його використання як такого.

Внесення права користування до реєстру речових прав носить суто формальний характер та не є визначальним за даних правовідносин. Адже по перше, відповідачем у справі не спростовано фактичне (безпосереднє) використання земельних ділянок саме фермерським господарством, а по друге, виходячи зі специфіки створення фермерського господарства та переходу до нього прав і обов`язків землекористувача згідно норм Закону N 973-IV, укладення якоїсь додаткового угоди про зміну землекористувача з громадянина на фермерське господарство чинним законодавством України не передбачено, про що наголошено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року по справі № 927/79/19.

При цьому суд враховує, що відсутність записів у реєстрі речових прав щодо фактичного користування земельними ділянками фермерським господарством в жодному разі не може спричинювати шкоди інтересам держави, адже всі необхідні податкові платежі в цьому випадку мають сплачуватися саме фактичним користувачем земельної ділянки - фермерським господарством.

При вирішенні даної справи суд звертається до положень пп. 4.1.4. п. 4.1. ст. 4 ПК України, якими передбачено презумпцію правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Відповідно до п. 56.21 ст. 56 ПК України, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акту, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акту суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Тому, в даному випадку, оскільки об`єктом плати за землю в спірних правовідносинах є земельні ділянки, надані у користування позивачеві з метою створення фермерського господарства, то майнові права на вказані земельні ділянки перейшли до створеного позивачем фермерського господарства, яке реалізуючи права землекористувача і має обов`язок внесення плати за землю.

За таких обставин суд вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

VІІ. Висновок суду

Відповідно до частин 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд відмічає, що рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

Отже, вирішуючи спірні правовідносини в межах заявлених позовних вимог, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини, підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак адміністративний позов підлягає задоволенню.

VІІІ. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, сплачений позивачем судовий збір в сумі 840,80 грн. підлягає стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд, -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (73003, м. Херсон, пр. Ушакова, 75, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі від 22.06.2020 року №-2103, №-2103.

Стягнути з Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок) гривень 80 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя В.А. Дубровна

кат. 111030300