Справа № 420/5690/20
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2021-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2021 р.м. ОдесаСправа № 420/5690/20

Головуючий в І інстанції: Бойко О.Я.

Дата та місце ухвалення рішення: 03.02.2021 р., 18.02.2021 м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шеметенко Л.П.

судді Стас Л.В.

судді Турецької І.О.

за участю секретаря Коваль Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року та додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року по справі за позовом Споживчого кооперативу автостоянка «Архітекторська» до Одеської міської ради, треті особи на стороні відповідача, які не заявлять самостійних вимог на предмет спору - Комунальне підприємство «Одестранспарксервіс», Громадська спілка «Асоціація автомобілістів Одеської області», про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов Споживчого кооперативу автостоянка «Архітекторська» до Одеської міської ради, треті особи на стороні відповідача, які не заявлять самостійних вимог на предмет спору - Комунальне підприємство «Одестранспарксервіс», Громадська спілка «Асоціація автомобілістів Одеської області», в якому позивач просив суд: визнати протиправним і скасувати рішення Одеської міської ради від 27 серпня 2014 року № 5286-VI «Про затвердження переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси, у новій редакції» в частині пункту № 1 за Київським районом «Перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси (спеціально відведені стоянки)», затвердженого згідно із додатком № 2 до рішення Одеської міської ради № 5286-VI від 27.08.2014 року, згідно з текстом якого Київський район, пункт № 1, місцезнаходження спеціальної земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кількість місць для паркування (одиниць) 97, займана площа (кв.м.) 1212,50, технічне облаштування облаштовано.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року позов задоволено. Визнано протиправним і скасовано рішення Одеської міської ради від 27 серпня 2014 року № 5286-VI від 27.08.2014 р. «Про затвердження переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси», у новій редакції в частині пункту № 1 за Київським районом «Перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси (спеціально відведені стоянки)», затвердженого згідно із додатком № 2 до рішення Одеської міської ради № 5286-VI від 27.08.2014 р., згідно з текстом якого Київський район, пункт № 1, місцезнаходження спеціальної земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кількість місць для паркування (одиниць) 97, займана площа (кв.м.) 1212,50, технічне облаштування облаштовано.

Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року стягнуто з Одеської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань на користь Споживчого кооперативу автостоянка «Архітекторська» витрати на правничу допомогу у розмірі 28000 грн.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року та додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушення норм матеріального права.

Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, в яких останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.08.2014 року Одеською міською радою прийнято рішення № 5286-VI «Про затвердження переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території міста Одеси, в новій редакції», згідно якого:

п. 1 - затверджено перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території міста Одеси (місця для паркування) в новій редакції (додаток № 1);

п. 2 - затверджено перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території міста Одеси (спеціально відведені стоянки) в новій редакції (додаток № 2).

Згідно додатку № 2 рішення Одеською міською радою від 27.08.2014 року № 5286-VI «Перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території міста Одеси (спеціально відведені стоянки)» визначено місцезнаходження спеціальної земельної ділянки: № 1 - АДРЕСА_1 .

Позивач вказує на те, що Споживчий кооператив автостоянка «Архітекторська» є належним користувачем земельної ділянки, на якій розміщена автостоянка за адресою: АДРЕСА_1 , яку побудовано за рахунок членів кооперативу, а відповідач оскаржуваним рішенням фактично усунув Споживчий кооператив автостоянка «Архітекторська» від провадження діяльності щодо забезпечення паркування автомобілів на цій автостоянці, прийняв рішення щодо несформованої земельної ділянки.

На підтвердження своїх доводів позивач, зокрема, надав: статут Споживчого кооперативу автостоянка «Архітекторська» від 21.01.2000 року, згідно п. 1 якого вирішено зареєструвати СКА «Архітекторська», який розташований за адресою АДРЕСА_2 ; паспорт тимчасового платного об`єкта зберігання чи відстою транспортних засобів у м. Одеса серії А/С № 0/080 (адреса відсутня); Схема № 0/080 «Временного платного объекта хранения транспортных средств по АДРЕСА_3 »; акт комісії про прийняття в експлуатацію зовнішнього електропостачання автостоянки від 25.04.2000 року та експертний висновок щодо влаштування зовнішнього електропостачання; квитанції на оплату.

Також, до позовної заяви, зокрема, додано: лист Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 20.05.2020 року № 01-19/1183, згідно якого рішення щодо передачі у власність чи користування земельної ділянки, розташованої в межах АДРЕСА_4 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_5 , Одеською міською радою не приймалось, інформація щодо документів, оформлених відповідно до норм чинного законодавства на зазначену земельну ділянку в Департаменті відсутня; лист Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 29.05.2020 року, згідно якого в Київській РДА ОМР рішення щодо оформлення автостоянки за наведеними адресами відсутні; лист ГУДПС в Одеській області від 19.05.2020 року, згідно якого СКА «Архітекторська» сплачує земельний податок за земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 .

Вирішуючи справу, суд першої інстанції дійшов висновку, що земельна ділянка не сформована відповідно до чинного законодавства та майно на Автостоянці побудоване за рахунок членів кооперативу, а позивач є платником земельного податку за користування земельною ділянкою, тому рішення щодо віднесення автостоянки до спеціально відведеної є протиправним та належить до скасування.

При цьому, доходячи такого висновку, суд першої інстанції відхилив доводи відповідача, що позивач самовільно зайняв земельну ділянку та вказав на те, що станом на час створення юридичної особи позивача та отримання ним документу, що надавав право на експлуатацію автостоянки та визначав право колективної власності (паспорт тимчасового платного об`єкта зберігання чи відстою транспортних засобів у м. Одеса серії А/С № 0/080) була чинною стаття 5 Земельного кодексу України, яка вказувала, що земельна ділянка може належати громадянам на праві колективної власності.

Вирішуючи справу в апеляційному порядку колегія суддів виходить з наступного.

Згідно обставин даної справи, 27.08.2014 року Одеською міською радою прийнято рішення № 5286-VI «Про затвердження переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території міста Одеси, в новій редакції».

При цьому, п. 1 вказаного рішення затверджено перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території міста Одеси (місця для паркування) в новій редакції (додаток № 1), а п. 2 цього рішення затверджено перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території міста Одеси (спеціально відведені стоянки) в новій редакції (додаток № 2).

Зі змісту заявленого позову вбачається, що позивач не погоджується із наведеним рішенням міської ради про затвердження переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території міста Одеси (спеціально відведені стоянки) в новій редакції, а саме в частині внесення до вказаного переліку згідно додатку № 2 автостоянки за місцезнаходженням: АДРЕСА_1 .

Разом з цим, у заявленому позові позивач просить скасувати рішення Одеської міської ради від 27.08.2014 року № 5286-VI «Про затвердження переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території міста Одеси, в новій редакції» в частині пункту № 1.

Суд першої інстанції, задовольняючи заявлений позов у повному обсязі, не звернув увагу на вказані обставини та фактично скасував п. 1 рішення Одеської міської ради від 27.08.2014 року № 5286-VI, яким затверджено перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території міста Одеси (місця для паркування), при цьому, не визначивши підстав для прийняття такого рішення.

Також, судом першої інстанції помилково не враховано, що при вирішенні справи суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, згідно ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ч. 3 ст. 6 КАС України).

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України, в рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004, дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Звідси, поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення саме суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище.

Таким чином, у контексті наведених приписів до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, позаяк підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод, проте обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

Право на захист є самостійним суб`єктивним правом, яке з`являється у власника прав лише в момент їх порушення або оспорювання та реалізується в межах охоронюваних правовідносин, які при цьому виникли.

При цьому, обґрунтованість вимог позивача має ґрунтуватися на наявності спірних правовідносин, які виникли безпосередньо між позивачем та контролюючим органом, протиправні дії якого, на суб`єктивну думку позивача, порушили його право. Факт порушення права позивача та, як наслідок, наявність спірних правовідносин потребують доведення та встановлення в ході судового розгляду справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У будь-якому разі обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення його порушених прав, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

Враховуючи зміст заявленого позову вбачається, що предметом даного спору є рішення органу місцевого самоврядування про затвердження переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території міста Одеси (спеціально відведені стоянки) в новій редакції, а саме в частині внесення до вказаного переліку згідно додатку № 2 автостоянки за місцезнаходженням: АДРЕСА_1 .

Вирішуючи питання законності та обґрунтованості такого рішення, яке має ознаки правозастосовного ненормативного акту органу місцевого самоврядування, в порядку адміністративного судочинства, суд, за наведених вимог КАС України, має визначити, в чому полягає порушення прав позивача (юридичної особи) оскаржуваним рішенням саме в сфері публічно-правових відносин.

Однак, рішення суду першої інстанції не містить жодних висновків щодо порушення прав позивача в сфері публічно-правових відносин з огляду на прийняття оскаржуваного рішення.

Звертаючись із заявленим позовом, позивач також не визначив, які його права порушені суб`єктом владних повноважень при виконанні ним владно-управлінських функцій.

Зі змісту заявленого позову вбачається, що позивач вважає, що Споживчий кооператив автостоянка «Архітекторська» є належним користувачем земельної ділянки, на якій розміщена автостоянка за адресою: АДРЕСА_1 , яка побудовано за рахунок членів кооперативу, а відповідач оскаржуваним рішенням фактично усунув Споживчий кооператив автостоянка «Архітекторська» від провадження діяльності щодо забезпечення паркування автомобілів на цій автостоянці.

Тобто, позивач у даній справі посилається на порушення його майнових, матеріальних прав, як користувача земельної ділянки та власника майна - автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції погодився з наведеними доводами позивача та при вирішенні справи виходив саме з того, що належним користувачем/власником земельної ділянки та власником майна - побудованої автостоянки є Споживчий кооператив автостоянка «Архітекторська».

Тобто, суд першої інстанції при вирішенні справи також виходив з порушень майнових, матеріальних прав позивача.

Проте, колегія суддів вважає, що апелянтом вірно наголошено на тому, що оскаржуване рішення не є рішенням про передачу земельної ділянки у користування та цим рішенням не визначено жодного суб`єкта речового права на земельну ділянку та будь-яких зобов`язань щодо його оформлення.

Тобто, оскаржуване рішення не порушує приватні (майнові, матеріальні) права позивача, що помилково не було враховано судом першої інстанції.

Що стосуєтьсь посилань позивача та суду першої інстанції на укладення у 2020 році договору балансоутримання з третьою особою, колегія суддів зазначає, що цей договір не є предметом даного спору.

Також, вирішуючи справу та доходячи висновку, що Споживчий кооператив автостоянка «Архітекторська» є належним користувачем/власником земельної ділянки та власником майна - побудованої автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 , а тому, у відповідача не було підстав для прийняття оскаржуваного рішення в частині віднесення цієї автостоянки до спеціально відведеної стоянки, суд першої інстанції послався на наданні позивачем, зокрема, наступні докази: статут Споживчого кооперативу автостоянка «Архітекторська» від 21.01.2000 року, згідно п. 1 якого вирішено зареєструвати СКА «Архітекторська», який розташований за адресою АДРЕСА_2 ; паспорт тимчасового платного об`єкта зберігання чи відстою транспортних засобів у м. Одеса серії А/С № 0/080 (адреса відсутня); Схема № 0/080 «Временного платного объекта хранения транспортных средств по АДРЕСА_3 »; акт комісії про прийняття в експлуатацію зовнішнього електропостачання автостоянки від 25.04.2000 року та експертний висновок щодо влаштування зовнішнього електропостачання; квитанції на оплату.

При цьому, судом першої інстанції не визначено, який саме із перелічених документів, на його думку, підтверджує право користування/власності позивача на спірну земельну ділянку та не надав оцінки наведеним доказам в частині відмінності адреси, а саме у наведених документах зазначені адреси: АДРЕСА_6 , а в оскаржуваному рішенні зазначено адресу: АДРЕСА_1 .

Також, при вирішенні справи, суд першої інстанції відхилив доводи відповідача стосовно того, що вказана земельна ділянка є самовільно зайнятою, а Споживчий кооператив автостоянка «Архітекторська» не здійснив оформлення своїх прав на спірну земельну ділянку згідно вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства.

Так, відповідач зазначав, що на підтвердження законності користування земельною ділянкою за вищевказаною адресою позивач не надає відповідного рішення уповноваженого органу, яким СКА «Архітекторська» надавалась у користування чи у власність земельна ділянка, відповідач зазначає також у СКА «Архітекторська» відсутній акт на право постійного користування земельною ділянкою, а численне листування з органами державної влади, на думку відповідача, не є достатнім доказом законності користування позивачем земельною ділянкою.

Тобто, відповідач оспорює права позивача на наведену земельну ділянку, а суд першої інстанції у даній справі визнав Споживчий кооператив автостоянка «Архітекторська» належним користувачем/власником земельної ділянки та власником майна з посиланням на те, що станом на час створення юридичної особи позивача та отримання ним документу, що надавав право на експлуатацію автостоянки та визначав право колективної власності (паспорт тимчасового платного об`єкта зберігання чи відстою транспортних засобів у м. Одеса серії А/С № 0/080) була чинною стаття 5 Земельного кодексу України, яка вказувала, що земельна ділянка може належати громадянам на праві колективної власності.

Крім того, доходячи вказаного висновку, суд першої інстанції не прийняв до уваги наявний в матеріалах справи лист Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 08.09.2020 року, згідно якого перевіркою встановлено, що СКА «Архітекторська» використовує земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , без відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду), що є самовільним зайняттям земельної ділянки.

Разом з цим, колегія суддів наголошує, що надаючи оцінку доводам позивача щодо порушення його майнових прав та доводам відповідача, що ця земельна ділянка є самовільно зайнятою, судом першої інстанції не враховано, що в порядку адміністративного судочинства суд позбавлений повноважень вирішувати питання щодо права власності чи користування земельною ділянкою, тобто, суд першої інстанції вийшов за межі розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства.

Що стосується посилань позивача та суду першої інстанції, в якості протиправності оскаржуваного рішення, на не сформованість спірної земельної ділянки, колегія суддів зазначає, що такі доводи позивача та висновки суду першої інстанції суперечать іншим доводам та висновкам, які покладені в основу підстав для звернення із заявленим позовом та визнання позову таким, що підлягає задоволенню. Так, як вже наголошувалось колегією суддів, обґрунтовуючи підстави для звернення із цим позовом, позивач вказує на те, що Споживчий кооператив автостоянка «Архітекторська» є належним користувачем земельної ділянки та власником майна - побудованої автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішуючи справу та задовольняючи позов, суд першої інстанції так само виходив з того, що позивач є належним користувачем/власником земельної ділянки та власником майна на цій земельній ділянці. В свою чергу, в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, позивач та суд першої інстанції послався на не сформованість спірної земельної ділянки. Водночас, доводи позивача та висновки суду першої інстанції щодо не сформованості спірної земельної ділянки нівелюють наведені доводи та висновки суду щодо того, що Споживчий кооператив автостоянка «Архітекторська» є належним користувачем/власником земельної ділянки та власником майна - побудованої автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно повністю спростовують обставини, що визначені позивачем в якості підстав для звернення з цим позовом.

На підставі наведеного у сукупності, враховуючи, що оскаржуване рішення не порушує приватні (майнові, матеріальні) права позивача, а підставою для звернення з цим позовом є саме порушення майнових, матеріальних прав Споживчого кооперативу автостоянка «Архітекторська», як належного користувачу земельної ділянки та власника майна - побудованої автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 , з огляду на те, що відповідач оспорює наявність у позивача прав на спірну земельну ділянку та вважає, що така земельна ділянка є самовільно зайнятою, а в адміністративному судочинстві суд позбавлений повноважень на встановлення прав власності чи користування на земельну ділянку, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем обраний неналежним спосіб захисту своїх прав, а тому, у задоволенні позову слід відмовити.

Що стосується посилань позивача та суду першої інстанції на висновки Верховного Суду у справі № 520/12022/17, колегія суддів звертає увагу на те, що у наведеній справі, що була предметом перегляду суду касаційної інстанції, позивачем виступала фізична особа та остання не обґрунтовувала вимоги заявленого позову порушенням своїх приватних (матеріальних, майнових прав).

Більш того, у наведеній постанові Верховного Суду від 11.09.2019 року у справі № 520/12022/17 вказано на те, що суди встановили, що на час ухвалення спірного рішення земельна ділянка не була облаштована для організації та використання для паркування транспортних засобів.

В свою чергу, у даній справі, звертаючись із заявленим позовом, позивач вказує на те, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 станом на момент ухвалення оскаржуваного рішення вже була облаштована автостоянка, а Споживчий кооператив автостоянка «Архітекторська» є належним користувачем земельної ділянки та власником майна - побудованої автостоянки, що оспорюється відповідачем.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що при вирішенні справи № 520/12022/17 Верховний Суд виходив з того, що рішення орану місцевого самоврядування про затвердження переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території міста Одеси (спеціально відведені стоянки) не порушує приватні (майнові, матеріальні) права позивача.

Однак, у даній справі позивач посилається саме на порушення його прав, як належного землекористувача та власника майна - побудованої автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач заперечує наявність у позивач таких справ.

Таким чином, вбачається, що фактичні обставини наведених справ не є тотожними, а висновки суду апеляційної інстанції не суперечать правовій позиції Верховного Суду.

З огляду на викладене, на підставі ст. 317 КАС України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню із прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Також, враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, підстави для відшкодування позивачу судових витрат згідно вимог ст. 139 КАС України відсутні, а тому, додаткове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року та додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову Споживчого кооперативу автостоянка «Архітекторська» до Одеської міської ради, треті особи на стороні відповідача, які не заявлять самостійних вимог на предмет спору - Комунальне підприємство «Одестранспарксервіс», Громадська спілка «Асоціація автомобілістів Одеської області», про визнання протиправним та скасування рішення відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 31.05.2021 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька