Справа № 314/307/21
Суддя: Кіяшко В. О.
Дата ухвалення: 2021-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 314/307/21
Провадження № 2-а/314/14/2021
Номер рядка звіту 129
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.05.2021 м.Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Кіяшко В.О., розглянувши в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу №314/307/21; провадження № 2-а/314/14/2021, за позовом ОСОБА_1 до Управління безпеки дорожньогоруху Департаменту патрульної поліції в особі інспектора ДПП Мажуго Артема Васильовича, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, -

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління безпеки дорожнього руху Департаменту патрульної поліції в особі інспектора ДПП Мажуго Артема Васильовича, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, в обґрунтування якого вказує, що 06.09.2020інспектором Департаменту патрульної поліції Мажуго Артемом Васильовичем складено постанову серії 1АВ №00837658 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі та притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 КУпАП і накладення стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255,00 грн.

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач зазначив, щоз постановою незгоден, з висновками відповідача - не згоден, так як правил дорожнього руху не порушував, рішення та дії відповідача, у звинуваченні скоєння правопорушення та накладання стягнення - вважає неправомірними.

Розгляд справи проведено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Вивчивши матеріали справи та проаналізувавши надані документи і докази у сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Згідно ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст.287 КУпАП постанова у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, щодо якої її винесено. Згідно ст.247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення, що повинно бути доведене шляхом надання доказів.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про Національну поліцію», у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань: у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою КМ України від 10 жовтня 2001 року №1306. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Судом встановлено, що 06.09.2020 інспектором Департаменту патрульної поліції Мажуго Артемом Васильовичем винесена постанова серії 1АВ №00837658 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 КУпАП за адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 255,00 грн.

Відповідно до змісту оскаржуваної постанови, «06.09.2020 р. о 12 год. 40 хв., за адресою М05 Київ - Одеса 28+870, зафіксовано транспортний засіб RenaultLogan номерний знак НОМЕР_1 . Особа, яка керувала транспортним засобом, перевищила встановлені обмеження швидкості руху транспортних засобів на 29 км/год, чим порушила пункт 12.9.б) Правил дорожнього руху України, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.122 КУпАП».

Відповідно до ч.1 ст.122 КУпАП (в редакції на час винесення постанови) - перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, -тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За п. 12.9.б) Правил дорожнього руху України (в редакції на час винесення постанови) водієві забороняється: перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил.

Пункти 12.4-12.7Правил дорожнього руху України (в редакції на час винесення постанови) визначено наступним:

«12.4. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

12.5. У житлових і пішохідних зонах швидкість руху не повинна перевищувати 20 км/год.

12.6. Поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.47, дозволяється рух із швидкістю:

а) автобусам (мікроавтобусам), що здійснюють перевезення організованих груп дітей, легковим автомобілям з причепом і мотоциклам - не більше 80 км/год.;

б) транспортним засобам, якими керують водії із стажем до 2 років, - не більше 70 км/год;

в) вантажним автомобілям, що перевозять людей у кузові, та мопедам, - не більше 60 км/год;

г) автобусам (за винятком мікроавтобусів) - не більше 90 км/год;

ґ) іншим транспортним засобам: на автомобільній дорозі, що позначена дорожнім знаком 5.1 - не більше 130 км/год., на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою - не більше 110 км/год., на інших автомобільних дорогах - не більше 90 км/год.

12.7. Під час буксирування швидкість не повинна перевищувати 50 км/год.».

Суд здійснивши аналіз вищезазначених норм, приходить до висновку, що ч.1 ст.122 КУпАП є бланкетною нормою, що передбачає обов`язкове посилання на пункт Правил дорожнього руху України.

Пункт 12.9. б) Правил дорожнього руху України є узагальнюючою обмежувальною нормою, що у структурі має застосування декількох альтернативних зобов`язальних норм, як то п.п. 12.4-12.7 Правил дорожнього руху України (які безумовно застосовуються окремо один від одного), наявність встановлених дорожніх знаків 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3.

Зазначений пункт є відсильним та передбачає, крім обов`язкового посилання на відповідний пункт, що входить до узагальнюючої норми (наприклад п.12.4 або п.12.6), обов`язковувказівку та формулювання такої норми. Не застосування зазначеного, породжує як правову невизначеність особи, відносно якої винесено постанову, так і можливість одночасного застосування декількох пунктів (альтернативне інкримінування), які є самостійними, регулюючими взаємовиключними нормами, що є неприпустимим.

При винесенні постанови суб`єктом владних повноважень зазначених вимог недотримано.

Постанова не містить посилання на пункт Правил дорожнього руху України, перевищення якого обмеження швидкості руху,із зазначених альтернативних обмежень уПункті 12.9. б) Правил дорожнього руху України (п.п. 12.4-12.7, дорожні знаки 3.29, 3.31, 30.3 ), інкримінується позивачу.

Загальне посилання на Пункт 12.9. б) Правил дорожнього руху України, яке містить декілька обмежувальних норм, без чіткої нормативного посилання на правила, які інкримінуються особі, як адміністративне правопорушення мають ознаки свавілля, що не відповідає критеріям верховенства права, зокрема доступу до правосуддя та його якості (в тому числі відносно розгляду справи про адміністративне правопорушення та винесеної постанови).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

У відповідності до вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 252 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні спору керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Відповідно ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Дисциплінарний або адміністративний орган може мати ознаки «суду» у автономному значенні, яке має це поняття у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, хоча у внутрішньо-правовій системі він може і не називатись «трибуналом» або «судом». У практиці Європейського суду поняття «суду» визначається з огляду на його функції відправлення правосуддя, тобто вирішення питань, віднесених до його компетенції, на підставі правових норм і шляхом належно проведеного процесу. Він має відповідати й іншим вимогам: незалежності, зокрема щодо виконавчої влади, неупередженості, тривалості мандату його членів, процесуальним гарантіям, деякі з котрих перелічені у тексті самої статті 6 § 1 (Belilos проти Швейцарії, § 64; Coeme і інші проти Бельгії, § 99; Richert проти Польщі, § 43).

Допущення альтернативності застосування правової норми при притягненні особи до адміністративної відповідальності, а саме одночасного застосування у постанові декількох норм, які не можуть застосовуватись одночасно за сукупністю та виключають одна одну, та/або застосування норми права, яка є узагальнюючою та містить у собі декілька окремих норм без чіткого посилання на таку конкретну норму, саме по собі свідчить про незаконність такої постанови.

При встановленні таких процесуальних порушень, дослідження доказів, щодо питань фактів та права, обставин, що інкримінуються особі, відносно адміністративного правопорушення, судом визнається недоцільним, оскільки наявність альтернативного інкримінування складу адміністративного правопорушення, саме по собі є підставою для визнання постанови незаконною. Така альтернативність породжує перед судом невизначеність відносно складу (складів) інкримінованого адміністративного правопорушення.

Подальші дії суду, щодо з`ясування обставин адміністративного правопорушення та надання оцінки доказам сторін, за наявності альтернативності інкримінованого адміністративного правопорушення не відповідатимуть критеріям «здійснення правосуддя відповідно до закону» визначеним ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду, відносно «правової визначеності», в контексті якості та передбачуваності закону (судової практики та меж судового розгляду) та «правової передбачуваності» (поінформованостіособи про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього (в даному випадку щодо адміністративного правопорушення)). Усунення альтернативності інкримінованого адміністративного правопорушення не входить до компетенції суду, така ініціатива може містити наслідки порушення вимог неупередженості суду, що є порушенням загальних засад здійснення адміністративного судочинства та його завданню.

В світлі наведених міркувань суд доходить до висновку, що вимоги позову про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі є обґрунтованими і підлягають задоволенню з вищенаведених підстав.

Провадження по даній справі підлягає закриттю відповідно до положень ст. 286 КАС України.

Відповідно до вимог ст. 139 КАС України судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 6-10, 77, 205, 229, 214-246, 255, 257, 271, 272, 286 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову інспектора ДПП Управління безпеки дорожнього руху Департаменту патрульної поліції Мажуго Артема Васильовича серії 1АВ №00837658 від 06.09.2020 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 КУпАП і накладення стягнення у виді штрафу в розмірі 255,00 грн. - скасувати.

Справу про адміністративне провадження у відношенні ОСОБА_1 за ч.1 ст.122 КУпАП - закрити відповідно до положень ст. 286 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Третього апеляційного адміністративного суду через Вільнянський районний суд Запорізької області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку спрощеного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя:В. О. Кіяшко

20.05.2021